Сонце безкрає.
Хвилі гойдають.
Себе я забула, коли вперше на дошці по хвилі сковзнула.
Колишню мене змило водою.
Коли підкоряєш хвилю, ти — чиста дошка,
хвилі вільно несуть тебе в майбуття.
І я вільна собою стать.
Щоб ідеальну хвилю спіймать.
Мене оточують хвилі, вони тримають мене.
Це мій дім.
Коли випливеш із хвилі,
ти перероджуєшся.
Стаєш новим собою.
Кокоси на сонці ніби солодші.
КЕРОЛ КОЛ У ФІЛЬМІ…
КОЛИСКОВА МОРЯ ОДІСЕЯ СЕРФІНГУ
Люди на Капалі займалися серфінгом ще із Середньовіччя.
Ми з Баба Лу Ен, Дотті й КП заїхали минулого тижня.
У Капалі хвилі розміром із нашу особистість.
Відкритий риф створює ідеальні умови для зародження хвилі.
Просто чудово.
Дехто вважає серфінг спортом,
але рухи Баби Лу Ен більше нагадують мистецтво.
Вона — неймовірна серфінгістка.
Їй байдуже, на яку ногу опиратися. Праву чи ліву.
Мало хто може так.
Ще менше можуть так, коли змінюють траєкторію в польоті.
Пані та панове, Баба Лу Ен.
Дотті давно не займалася серфінгом, але погляньте, як їй весело.
А ще вона нещодавно розлучилася.
Вона повернулася з роботи
і застала там чоловіка з дантисткою,
тому тепер море — її коханець.
Вона пускається берега й сідлає хвилі на дошці, на ім'я Сьюзі.
Привітайся з глядачами, Дотті.
КП, скорочено від Коринтія Панатопулос, чудова серфінгістка.
Вона не бачить одним оком, не сприймає відстані,
але це не сповільнює її.
І одним оком видно наскільки вона крута.
Лише погляньте.
Коли вона не приборкує хвилі на дошці,
КП пише книжку —
пригодницький роман про чотирьох серфінгісток, які розкривають таємниці.
Не знаю, коли вона закінчить, але початок цікавий.
Оперну співачку знаходять на мілководді із сюрикеном у спині.
Гарне чтиво для пляжу.
Ми зібралися на пляжах Капалі,
за 20 км від острова Коно, що у формі полуниці, щоб тиждень потусуватися.
Потім ми плануємо розділитися й піти кожна своїм шляхом.
Баба Лу Ен полетить до Сіетла.
Не поплавати різкими хвилями Алкі Поінт,
а щоб зістрибнути з вежі Спейс-Нідл.
Дотті та її дошка Сюзі попрямують до Японії.
КП залишиться, щоб присвятити більше часу
вигадуванню цікавих поворотів для загадкових убивств.
Щодо мене, то я відправлюсь у подорож світом ловити сонце,
шукати найбільші хвилі, найпривітніших людей
і водночас пізнавати саму себе,
поки стрибатиму у воду з дошкою.
Моє серце та душа —
тепер дошка та товстий шар воску.
Клас.
Важливо відповідально підійти до пакування речей.
Потрібно продумувати, що тобі потрібно.
Для мене це віск для дошки,
купальник, одна хризантема,
три рушники, моє щасливе намисто з мушель,
сонцезахисний крем, SPF 150,
дві одноразові камери, англійсько-маорський розмовник,
другосортне чтиво для пляжу — «Любовні Сплески» від Еліс Т. Товсенд,
фотографія легенди серфінгу Кеті Конер-Цукерман,
сім ароматичних паличок, сигнальна ракетниця, сонцезахисні окуляри,
загадковий тотем, мачете.
І бажання викинути все й попрямувати туди, куди занесе життя.
Вибачте, пані. Схоже, ваша валіза в Лондоні.
ГАВАЇ
КАБО-САН-ЛУКАС
Немає нічого кращого за прохолодний бриз після тригодинного польоту.
Нічого ліпшого за незаймані води Моря Кортеса.
Пошуки ідеальної хвилі я починаю в Кабо-Сан-Лукас.
Колись маленьке містечко, яке відвідували лише поодинокі серфінгісти,
зараз Кабо-Сан-Лукас стало обов'язковим для відвідування.
Воно відоме своїм нічним життям.
Туристи приїздять до «Пана Чі-Чі»,
або в «П'яну Русалку». І це далеко не все.
Але я тут не для величезних бокалів маргарити
чи конкурсу мокрих футболок.
Я тут заради серфінгу.
Круто.
Стільки загублених молодиків,
покоління підлітків, які так і не знайшли шлях додому.
Сп'янілі гуляки, які відмовляються дорослішати.
Вони танцюють уздовж піщаних берегів
і розпивають воду з містичного фонтану.
Воду, яка відновлює їх і дозволяє ніколи не старіти.
Коли ти плаваєш в океані,
ти занурюєшся у свою молодість.
Сонце безкрає.
Хвилі гойдають.
Нескінченно юність розквітає.
Загалом, у серфінг Кабо-Сан-Лукас мені сподобався.
Але якщо я хотіла знайти ідеальну хвилю,
потрібно було шукати краще й подорожувати місцями, де не ступала нога туриста.
Красуне. Щойно закінчиш тут, не вип'єш із нами?
Може, іншим разом.
Класний підкат.
Замовкни. Ти взагалі мовчав.
СЕРФІНГ ПОШУКИ
ТАСМАНІЙСЬКА ЗАТОКА
ОСТРІВ ГАТТЕРАС
НЕВІДОМЕ МІСЦЕ БЕРМУДСЬКИЙ ТРИКУТНИК
ОСТРІВ ПАСХИ
БАНДЖИ-БІЧ
Мої пошуки ідеальної хвилі продовжаться тут.
Мекка серфінгістів — Маверікс.
Хвилі тут підіймаються на висоту 18 метрів,
тож це місце приваблює серфінгістів, що люблять великі хвилі.
Тому перед тим, як навіть сісти на дошку, я мусила приготуватися.
Я медитувала чотири рази на день,
на два більше, ніж зазвичай.
Я уявляю себе вовчицею, а хвилі — оленям.
Я уявляю себе ведмедицею, а хвилі — лососем у бистрині.
І я спостерігала за ними з берега та з обривів посеред ночі.
Я дивилася, пожирала їх поглядом, вчилася в них.
Я не встигла зрозуміти, як була готова.
Я вирішила осідлати монстра з моєю старою подругою — Надією.
Вона була медсестрою в Сараєво,
потім черницею в Каппадокії.
Тепер вона сідлає гігантів.
Збрешу, якщо скажу, що не хвилювалася.
Такі хвилі нагадують, наскільки ти насправді маленька.
Лише піщинка в океані.
Рисове зернятко в турботливій долоні Бога.
Я осідлала 15-метрову хвилю й готуюся здійнятися до виміру Надії.
Катання на хвилі — незабутнє відчуття.
Це влада.
Це сила.
На мить я думала, що знайшла її,
хвилю, яку шукала.
Але коли все закінчилося, я зрозуміла, що це не так.
Це ідеальна хвиля для Надії, а не моя.
Пошуки продовжилися.
У Тоскані я вирішила не сідлати хвилі.
Ні, я прибула туди з іншої причини.
Відвідати давню пристрасть.
Анджело Альфоліні.
Одразу стало ясно, що час нашої розлуки не послабив наш зв'язок.
Ми їздили околицями, обговорювали політику, філософію
й дискутували на різні теми: від любові та життя,
до спостережень щодо італійського кіно.
Ми говорили про вино
та переваги винограду, зчавленого в старих дерев'яних бочках.
Ми робили рігатоні та свіжу моцарелу,
а також скуштували найсмачніше ризото, яке я коли-небудь їла.
Але щойно мій візит почався,
він закінчився.
Сонце зійшло, і я поїхала
продовжила свою подорож у пошуках ідеальної хвилі.
Бувай, кохання моє.
СЕРФІНГ ПОШУКИ
На озері Мічиган ми мочилися у гідрокостюми, щоб зігрітися.
А в Таїланді хвилі швидко затухали.
Але я знайшла сувенір, який пробуде зі мною все життя.
Загалом тиждень був гарний.
Але щось все одно було не так.
Я загубилася.
Що більше я подорожувала, то більше відчувала, що хвиля тікає.
Чи існувала вона взагалі?
На узбережжі Кілокіло я розповіла про свої переживання Аулі'і,
місцевому серфінгісту, який уважав, що ідеальну хвилю
можна знайти за допомогою психотропних речовин.
Вони називають її гестані.
На корі мангрових заростей виростає квітка,
яку поїдають кажани
та лишають на стінах у вигляді екскрементів. Їх зішкрібають
і додають до чаю.
Це та відповідь, яку я шукала?
Тієї ночі Аулі'і відвіз мене вниз річкою Саанпу
до старійшини, відомої як Вейлеле.
Уважається, що Вайлеле понад 100 років
і вона провела купу шукачів пригод.
Мені було страшно, але якщо так я знайду ідеальну хвилю, нехай буде так.
Я побачила їх. Ідеальні хвилі.
І вперше я відчула, що так близько до них я ще не була.
ПУСТЕЛЯ ВАХІБА ОМАН
Є легші способи добратися до оманського узбережжя Аравійського моря.
Аеропорти рятують подорожніх від перетинання пустелі Вахіба.
Але й позбавляють їх пустельних ландшафтів.
Моря дюн, що застигли в часі.
Я не могла прибути в Оман не покатавшись тут.
Неймовірні хвилі.
Смачний чай.
Джексон розповів, що це чай карак — улюблений чай місцевих.
Я зустріла Джексона на здибанці в Мангетен-Біч.
Він тоді був ще запеклішим серфінгістом, ніж я.
Вставав на світанку сім днів на тиждень, у будь-яку погоду.
А тоді кинув усе.
Коли я питаю чому, я розумію, що він не хоче про це говорити.
Нехай.
Хтось не може змиритися з одержимістю.
Ти занурюєшся в щось, а тоді це щось залишається єдиним, що в тебе є.
Що б не сталося з Джексоном,
йому довелося відокремити себе від серфінга пустелею.
Тепер йому подобається в'язання.
Коли він питає, як у мене справи, я розповідаю про своє бачення.
Монстра, туман, ідеальну хвилю.
Він просто сміється.
Мала б подумати, перед тим як читати проповідь атеїсту.
Після цього Джексон відійшов,
загубився, нишпорячи в попелі чогось у своїй пам'яті.
Бувай, Джексоне.
Дякую за килим.
Наступні кілька днів були важкими.
Я не могла прибрати з голови образ ідеальних хвиль.
Він закрався в моє єство й почав турбувати мій сон.
Тож я вирушила в єдине місце,
у якому я точно могла втілити образ у реальність.
У Східному Сассексі
на узбережжі є містечко, яке важко назвати відомою гаванню серфінгістів.
Але коли бачиш пориви вітру й помічаєш туман, усе змінюється,
і це чудернацьке містечко
перетворюється на найкраще місце для сідлання хвиль.
Відпад.
Коли я прибула в місто, було повідомлення про туман.
Він був сильнішим, ніж зазвичай.
Тому рятувальник почав кликати всіх на берег.
Ідеально. Мені більше хвиль лишиться.
Усе було так, як я уявляла.
Ні неба, ні океану.
Лише я й туман.
Я знала, що я близько.
А тоді почула це.
Гуркіт хвилі, що формується.
Це вона?
Це…
Усе було розмито.
Щойно я жила образом, а тут уже…
Пройшов якийсь час, я ніяк не могла змиритися з невдачами.
У Лондоні я повернула валізу, яку працівники поклали не туди.
Але предмети всередині видалися незнайомими.
Особистими речами чужої людини.
Чия це хризантема?
Незнайомки, що вірила в ідеальну хвилю.
На берегах Перу я зрозуміла, що серфінг більше не для мене.
Може, я б навчилася ремеслу, як Джексон.
Може, робила б керамічні кружки.
Усі люблять кружки.
Кружки — універсальний подарунок.
Я просто знала, що час рухатися далі.
Я саме збиралася йти всередину й здатися, коли, наче міраж,
з'явилася фігура.
Я звідкись його знала.
Але звідки? Де я його бачила?
А потім я зрозуміла.
Мій доглядач маяка. У якомусь халаті.
Це психіатричний браслет?
Він одразу побачив відчай у моїх очах і спитав, що сталося.
Поки він коливався між притомністю й непритомністю,
я розповіла про свої пошуки й про повний їхній провал.
Він сказав, що знає шлях.
Принаймні так звучало.
«Я покажу вам ваші ідеальні хвилі».
Я сказала: «Дякую. Але я більше не вірю в них».
«Один день подорожі з лампою».
Спочатку я насторожилася.
Він був п'яний, а його халат змушував ще більше сумніватися.
Однак щось у його очах змушувало мене повірити йому.
Тож я пішла за ним у саме серце перуанських джунглів.
Не було ні стежки, ні позначок, ні плану.
Він покладався лише на компас у своїй голові.
Джунглі були надзвичайно фертильними.
Тут було спекотно, волого. Була купа москітів та отруйних рослин.
Джунглі не хотіли бачити нас тут і намагалися прогнати.
Що я накоїла? Я дійсно пішла за незнайомцем у ці дикі хащі?
Це тату на шиї?
Воно завжди було там?
І ось він розвернувся й сказав:
«Дух лісу тепер з нами».
Я молилася, щоб він не помилився.
Уночі ми по черзі вартували, у разі, якщо прийдуть пуми.
Він заснув першим і не прокинувся до ранку.
Ми побачили його лише через якийсь час удень.
В океані зелені виднілося синє мерехтіння.
Воно вело нас, наче маяк.
І ось там вони й були, як він і обіцяв.
Ідеальні хвилі.
Вони були дійсно гарними.
Справжнє диво.
Я хотіла зайти у воду щоб відчути їх якомога швидше.
Але коли я підбігла ближче,
я помітила дещо в піску.
Це моя дошка для серфінгу?
Але як?
Я усвідомила, що саме звідси починала,
але саме тут і знайшла його — ідеал.
Як це можливо? Що змінилося?
Зрештою, змінилася лише я.
Мої пошуки засліпили мене.
Увесь час я шукала хвиль, яких не потрібно було знаходити.
Він так планував спочатку?
Провести мене через джунглі, щоб я змінила свій погляд на речі?
Раптом мені згадалася вся моя подорож,
а разом із нею усі хвилі, які я осідлала.
На Капалі, Кабо, Маверікс,
Мічигані, Кілокіло
і тут у Вальпараїсо.
Вони всі були ідеальні.
І завжди такими будуть.
Я повернулася додому на береги Капалі окрилена новим поглядом на життя.
Але була не одна така.
Після боротьби з алігаторами у західній Австралії
та самостійного підйому на гору Ель Капітан
Баба Лу Ен була дуже рада повернутися й осідлати чудові хвилі.
Дотті теж повернулася,
навіть із новим другом, Тошіо Мацудою, та його дошкою, на ім'я Хоакін.
І погляньте, хто забіг привітатися.
КП.
Після того, як за мотивами її роману зняли фільм,
КП почала писати новий.
Цього разу чотири наші серфінгістки проникають у небезпечну банду байкерів,
щоб очистити ім'я та, можливо, виграти змагання серфінгістів на Редондо-Біч.
Звучить захопливо.
Щодо мене, то моя подорож закінчується тут.
Сонце безкрає.
Хвилі гойдають.
На своїй дошці ви почуваєтеся живим,
у безпеці посеред літньої тиші, що мчить у нескінченність.
Винагороди немає.
Немає чого шукати чи знаходити.
Ви вже все маєте.
І дрейфуєте морем.
Саме тоді народжується досконалість.
Тоді зупиняється час і відкривається серце.
Вона може проіснувати лише секунду
але щойно вона зникає,
вам потрібно лише відпливти вбік і зловити момент заново.
І ще раз.
Переклад субтитрів: Володимир Савельєв