Hvad fanden?
Nogen bliver fyret for det her lort.
TRE MÅNEDER OG 21 DAGE TILBAGE
HR-sagsnummer 7-3.
Eller måske er det fire.
For at give mit resumé af dagens begivenhed
så hurtigt og detaljeret som muligt,
har jeg endnu ikke dobbelttjekket mine tidligere sagsnumre.
Klokken cirka 11.00 i dag indtraf der en hændelse, der kun kan beskrives
som et spontant anfald af hysteri.
Dette krampeanfald af følelser
overmandede kontoret i præcis tre et halvt minut,
før det endelig ebbede ud.
Undskyld, venner. Jeg er færdig.
Det er svært at sige, hvad der var skyld det.
Men det er blot et af mange eksempler på excentrisk adfærd,
vi har oplevet på kontoret de sidste par måneder.
Disse inkluderer, men er ikke begrænset til, snak omkring vandkøleren,
støjende latterudbrud,
highfives, lowfives
og i ét tilfælde et skulderklap.
For tre uger siden var jeg vidne til et ikke-platonisk kram.
Kære lytter, jeg tror, at disse optrin
på en eller anden måde er knyttet til det følelsesmæssige udbrud i dag.
Ydermere synes der at være et sammenfald
med ansættelsen af en medarbejder.
En Carol Daphne Kohl.
Enlig. Barnløs.
Pårørende: Bernard og Pauline Kohl.
Jeg tror, at Carol skjuler…
Hej, jeg hedder Carol.
Fedt slips, Bill.
Åh nej! Pis! Pokkers.
Hun kan tilintetgøre os.
På overfladen er miss Kohl den perfekte medarbejder.
Hendes føjelige opførsel udstråler på sin vis en form for pålidelighed,
og man skulle tro, at hendes generthed ville holde hende fra andre.
Men under hendes venlige ydre lurer en rebel,
som jeg frygter, allerede er begyndt at inficere kontoret.
Jeg bemærkede miss Kohls opførsel første gang tirsdag den 7 april.
Sarah!
Vanessa.
Francine.
Navne er knyttet til dem, vi er.
Når man husker dem, skaber de en vis fortrolighed.
Når dit navn bliver sagt, skabes der en slags intimitet.
Du er ikke længere bare en fremmed eller en kollega,
du er nu en bekendt med mulighed for at blive mere.
Tim. Jill.
Alyssa. James. Cathy.
Siden fulgte et optrin,
hvor miss Kohl førte otte andre ansatte op på taget
for at afholde en ceremoni for David Douglas Seaver.
Optrinnet resulterede i et tidstyveri på otte minutter og 43 sekunder.
Siden da er miss Kohls narrestreger blevet dristigere.
Den 15. april begyndte miss Kohl at pynte sin arbejdsplads
med personlige genstande for at gøre den mindre anonym.
Personligt mener jeg ikke, det er passende at udstille pårørende på kontoret,
men jeg forstår måske trangen til det.
Jeg kan til gengæld ikke tolerere kitch,
især ikke miss Kohls samling af keramikmus.
Langsomt, men sikkert bredte smitten sig blandt folk.
Et bredt udvalg af nips, fotografier
og personlige genstande fremvises nu.
I svage glimt aner man nu privatliv
her på vores kontor.
Og lige med ét var kontorets sædvanlige professionelle udseende væk.
Miss Kohl havde ændret det, måske uigenkaldeligt.
Derudover lånte miss Kohl et firmakøretøj
i forbindelse med en arbejdsrelateret sag for flere uger siden.
Siden har hun brugt køretøjet næsten dagligt til personlige formål.
Helt uacceptabelt.
Heldigvis for kontoret fik jeg nys om hendes næste træk.
En uautoriseret frokostbytteordning.
Fælles frokoster, især dem, der involverer bytning af mad,
kan føre til kammeratskab.
Når man finder ud af, at andre også kan lide tomater i deres pesto-pasta,
skaber det en forståelse.
En forståelse, der bygger en bro, som uvægerligt fører til venskab.
På grund af tomater har du nu en at drikke kaffe med
og fortælle dine hemmeligheder til.
Selv en simpel kartoffelfritata
kan få nogen til at føle sig mere loyal over for deres nye kollega end jobbet.
Men kære lytter, det er kun begyndelsen.
Miss Kohls venskabsoffensivs første ofre
var to tidligere pålidelige ansatte, begyndende med Donna Shaw.
Afroamerikaner, fraskilt, fem børn, bygningsfejl på begge øjne.
Miss Shaw er, hvad vi i HR kalder, "en ideel medarbejder".
Pålidelig, opgaveorienteret,
trives med følelsen af formål, som arbejdet giver.
Eller det gjorde hun i det mindste.
Præcis hvad der førte til denne mønsteransattes alliance med miss Kohl
er uvist, men det er et stort tab for vores sag.
C'est la vie.
Det tredje medlem af dette oprørske triumvirat er noget af en gåde.-
På overfladen virkede Luis Felipe Jacinto som en passende medarbejder.
Kommer til tiden. Arbejder hårdt. Helt igennem usædvanlig.
Men ved nærmere eftersyn
begyndte han at udvise en uforklarlig og foruroligende joie de vivre.
En sprudlende livslyst, som det rutineprægede arbejde
måske havde undertrykt, indtil miss Kohl afdækkede den.
Jeg kan ikke rigtig synge med, så nogle gange afspiller jeg bare en optagelse.
Kan du spille Whitney Houston på en båndoptager?
Jeg tog den med til en koncert, men var for bange til at spille den.
I tidens løb har de tre formået at skabe en følelse af sammenhold blandt folk
via en række forstyrrende aktiviteter.
En spanskklub i frokostpausen.
Ugentlige ture til solcenteret.
I flere tilfælde har miss Kohl spillet Kisten giftekniv,
hvilket har resulteret i flere par og mindst en polyamorøs firkant.
En omstrejfende hunds ankomst.
Se lige! Den lille fyr fulgte efter os!
Skal vi give den et navn?
Amaya?
Leonard? Suzanne?
Og den gradvise individualisering af Terry'erne.
-Terry B. -Tak, Carol.
-Terry L. -Tak, Carol.
-Terry P. -Tak.
-Terry F. -Danke schön.
-Terry C. -Tusind tak, Carol.
Alt dette fører mig til miss Kohls seneste og mest omfattende forstyrrelse,
som efter min mening var skyld i det oprørende optrin forleden.
Jeg taler selvfølgelig om…
-Undskyld. -Hvad sker der?
-Din rapport… -Hvorfor er den ikke klar?
Du har haft to dage.
Efterforskninger tager tid. Jeg arbejder på højtryk.
-Godt. -Glem ikke at holde os underrettet.
Jeg vil have en mail med en opsummering.
Det er virkelig en skam.
Meget skuffende.
Jeg overvejer endelig at få nye indlægssåler.
Noget med svangstøtte.
Formentlig med bløde hæle til betonunderlag.
Måske noget gel, men ikke for blødt.
-Noget til den mere faste… -Bernard.
-Pauline. -Okay.
I har begge været ved min side gennem årene og…
Åh gud! Hvor er det vidunderligt!
Selvfølgelig, Michael! Selvfølgelig.
Da Kepplers tyngdekraft bremser Jordens rotation,
må vi forberede os på 19-timers dage og 19-timers nætter.
Du er lige til at spise!
Ja, du er. Lige til at spise.
Ikke rive, Pablo.
Ikke rive.
Som sagt, har de tidligere nævnte begivenheder
ført mig til miss Kohls seneste og mest flyvske forstyrrelse,
som efter min mening er skyld i denne uges forstyrrelse…
Applebee's.
Jeg hentyder selvfølgelig til Applebee's.
Kom nu, Luis. Vi skal af sted.
Bare et tal mere.
Syv. Ni.
-Det er to tal. -Det er et stort tal, Donna.
Fire. Otte.
-Skal du hjem? -Jeg prøver. Luis trækker tiden ud.
Ja. Jeg hader også at gå.
Nu tabte jeg tråden.
Fire og nul.
$794.840.
Hvorfor er det altid så hårdt?
Sådan er det bare. Arbejdet er her stadig i morgen.
Vi behøver jo ikke gå hjem.
-Hvad? -Vi kan hænge ud.
-Kan I huske den aften med David? -Det var så sjovt.
Vi slæbte rundt på et lig, og du fik et nervesammenbrud.
Mit bagagerum stinker stadig.
Ja, men uden alt det.
Intet lig?
Intet lig.
Drinks?
På en bar? Ellers tak. Jeg vil hellere være alene.
Der er for mange galninge, der farer nøgne rundt.
-Det gør det umuligt at lave noget. -Ja.
Gid, der var et sted, der mindede om kontoret.
Stille, fri for alt det derude.
Hør, jeg kender et sted.
Et hjem væk fra hjemmet.
Et afslappet sted, indrettet i en unik stilart,
fyldt med behagelige sæder og masser af drinks.
Og bedst af alt…
Jeg vil kun med, hvis det er tæt på.
Det er lige i nærheden.
Så før an.
Hvor sjovt.
Hej. Må jeg komme med?
-Helt sikkert. -Ja.
Storartet. Jeg pakker mine ting.
Jeg sværger, at han ikke ender i mit bagagerum.
For dælen, Carol.
Havde jeg vidst, du lavede sådan en Appletini,
havde vi gjort det her fra starten.
Hvad kan jeg sige?
Jeg ved ikke.
Pigen har talent.
Carol er skidefuld.
Vi burde gøre det her oftere.
Ja! Hver uge.
Jeg er med.
Jeg elsker jer.
Jeps.
Det lyder som en plan.
Det hedder Applebee's.
Applebee's? Vent, men er de ikke…
Terry'er!
Har jeg mødt dem?
Chloe!
Carol!
Undskyld. Jeg var her i forvejen. Jeg gik bare…
Patrick!
KLOKKEN ER 17 ET ELLER ANDET STED
Andrew!
Heather! Overtag lige. Jeg er træt i armene.
Næste spørgsmål.
"Hvad hedder en flok kalkuner?"
Lønslaver, I forsøger at snyde.
Slå røven i sædet.
Hvem kan lide tacos?
Har hjemsøgt vores hjerter så længe
Det ved vi begge to…
-Skål. -Skål for happy hour.
For happy hour.
Kære lytter, jeg må undskylde for det, du nu kommer til at høre.
Tro mig, når jeg siger, at jeg indledte efterforskningen
med de bedste intentioner om
at identificere truslen mod kontoret og afværge den.
Men jeg har fejlet.
Da jeg først hørte om den såkaldte "happy hour",
kunne jeg næppe tro det.
-Hvad tid tager du derhen? -Lige efter arbejde. Jeg glæder mig.
Jeg måtte se det med mine egne øjne.
Kære lytter, det er svært at beskrive, hvad jeg så.
På overfladen er det bare en gruppe kolleger, der hygger sig på en bar,
men det var mere end det.
Det sted havde følelse.
Styrke.
Hvis kontoret skulle reddes, måtte det stoppes.
HR!
Men sådan gik det ikke.
Først var min plan at passe ind.
Men det viste sig at være umuligt.
På kontoret var det nemt at være anonym.
Blot endnu et tandhjul i Forstyrrelsens motor.
Men her i dette underlige Elysium, miss Kohl har skabt,
havde alle et navn.
Alle blev genkendt.
Alle var én stor familie.
Og trods mine sabotageplaner gjaldt det med tiden også mig.
Jeg bildte mig ind, at jeg lærte dem at kende i embeds medfør.
At jeg spillede bingo i embeds medfør.
Bingo! Fedt! Jeg har bingo!
Sang karaoke i embeds medfør.
Glem mig ikke
Nej
Glem mig ikke
Når du går forbi
Kalder du så på mig?
Men jeg var faktisk bukket under for den virus, jeg ville ødelægge.
Den virus, der nu truer med at ødelægge vores dyrebare kontor…
Hengivenhed.
-Vi har vist et problem. -Hvor er den rapport?
-Vi skal bruge den. -Jeg er næsten færdig.
Fatter du, hvad der står på spil?
-Jeg vil have den nu! -Javel.
-Det her stiller alle i et dårligt lys. -Du kvajer dig virkelig.
Du kvajer dig.
Der var gået to uger siden sidste happy hour, hvor tumulten opstod.
Min efterforskning har fastslået, at det spontane anfald af hysteri,
der ramte kontoret for flere dage siden, faktisk ikke var spontant, men udløst.
Udløst af følelsesmæssige forbindelser dannet blandt folk på dette kontor.
Det begyndte med, at miss Kohl lærte sine kollegers navne,
men har siden udviklet sig til et slags samfund.
Et gruppe mennesker, der holder af hinanden,
som har valgt at tage sig af hinanden,
trods den smerte, det kan medføre, i betragtning af omstændighederne.
Når en medarbejde nu ser på sin kollega midt på dagen,
ser hun ikke en kontoransat.
Hun ser Bruce.
Eller Casey.
Eller Amanda.
Ikke kun kolleger, men venner.
Venner, hun ved, hun en dag snart vil miste for evigt.
Disse anfald af følelser forværres, som nedtællingen skrider frem,
og øger risikoen for Forstyrrelsens fuldstændige implosion.
Vores værn mod det sentimentale kaos i omverdenen er knust.
Den vitale rutine er afbrudt.
Kepplers sang er brudt igennem disse dyrebare mure,
og nu kan ikke engang kopimaskinen overdøve den.
Det, der følger, er sorg og galskab,
og der er ingen tvivl om, at skylden for dette
ligger lige foran…
-Hej. -Hej.
Undskyld.
Jeg tænkte på, om du kommer til happy hour.
Nej. Ikke i aften.
Okay. Vi har savnet dig de sidste par uger.
Okay. Farvel, Kathleen.
Hvad kaldte du mig?
Kathleen. Det hedder du da, ikke?
Åh nej! Fik jeg galt fat i det?
Nej.
Okay.
Nå, vi ses i morgen.
Det afslutter HR-sagsnummer 7-…
Det afslutter efterforskningen.
Notat til lytteren.
Min afgørelse vedrørende medarbejder Carol Daphne Kohl
suppleres her med en skriftlig rapport.
Hvad siger du, Carol?
Det her er rart.
Men det er det da.
Virkelig.
KUN FOR LEDERE
Mangler nogen nøgler til en Honda?
Tak.
De fleste bemærker ikke engang, at jeg har øreringe på.
Farvel, Kathleen.
Tekster af: Nanette Skjødt Sørensen