‎Ce naiba?
‎Cineva o să fie dat afară ‎pentru porcăria asta.
‎CAROL ȘI VIAȚA APOCALIPTICĂ
‎MAI SUNT TREI LUNI ȘI 21 DE ZILE
‎Dosar de Personal 7-3.
‎Sau 7-4, poate.
‎În scopul de a relata întâmplarea de azi
‎cât mai rapid și detaliat posibil,
‎nu am verificat încă ‎numărul dosarului precedent.
‎Astăzi, în jurul orei 11,
‎s-a produs un incident ‎care nu poate fi descris
‎decât ca o criză spontană de isterie.
‎Acest val convulsiv de emoții ‎a cuprins biroul
‎timp de exact trei minute și jumătate, ‎înainte de a se domoli.
‎Scuzați-mă! Gata.
‎E greu de stabilit ‎cauza evenimentelor de azi.
‎E de ajuns să spunem că e doar unul ‎dintre comportamentele ciudate
‎care au apărut la birou ‎de-a lungul ultimelor luni.
‎Acestea includ, printre altele, ‎pălăvrăgit în jurul dozatorului de apă,
‎accese de râs nestăpânit, ‎bătut palma sus ori la nivelul taliei
‎și, într-un caz, o bătaie pe umăr.
‎Acum trei săptămâni, am asistat ‎la o îmbrățișare deloc platonică.
‎Dragă ascultător, sunt de părere ‎că toate aceste evenimente au o legătură
‎cu manifestarea emoțională de azi.
‎Mai mult, cronologia lor ‎pare a fi indisolubil legată
‎de intrarea în echipă a unei angajate.
‎O anume Carol Daphne Kohl.
‎Celibatară. Fără copii.
‎Contacte în caz de urgență, ‎Bernard și Pauline Kohl.
‎Cred că în spatele ei pândește…
‎Bună, sunt Carol.
‎Dichisită cravată ai, Bill.
‎Nu! Rahat! Fir-ar!
‎Ne-ar putea distruge.
‎La suprafață, ‎dra Kohl pare angajata perfectă.
‎Atitudinea ei docilă emană ‎un anume aer de om pe care te poți baza.
‎Ai crede că timiditatea o va împiedica ‎să iasă în evidență.
‎Dar, în spatele aspectului ei benign, ‎se află o fire periculos de rebelă,
‎despre care mă tem ‎că a început deja să infecteze personalul.
‎Am remarcat prima oară ‎comportamentul drei Kohl marți, 7 aprilie.
‎Sarah.
‎Vanessa.
‎Francine.
‎Numele ne desemnează identitatea.
‎Când sunt evocate, ‎creează o oarecare familiaritate.
‎Când ți se spune pe nume, ‎se creează o anume intimitate.
‎Nu mai ești doar un străin sau coleg,
‎acum ești o cunoștință, ‎cu posibilitatea de a deveni mai mult.
‎Tim… Jill…
‎Alyssa, James, Cathy.
‎A urmat apoi un incident
‎în care dra Kohl a condus ‎alți opt angajați pe acoperiș,
‎organizând un priveghi nesolicitat ‎pentru un anume David Douglas Seaver.
‎Incidentul a dus la o pierdere de timp
‎de opt minute și 43 de secunde.
‎De atunci, isprăvile drei Kohl ‎au devenit și mai insolente.
‎Pe 15 aprilie, dra Kohl s-a apucat ‎să-și decoreze spațiul de lucru,
‎folosind obiecte personale îndrăgite, ‎pentru a conferi personalitate
‎biroului ei și spațiului din jur.
‎Personal, nu consider ‎că biroul e un loc potrivit
‎ca să expui pe cine ai în întreținere,
‎dar înțeleg opinia generală.
‎În ce mă privește, ‎nu suport asemenea kitsch-uri,
‎mai ales colecția drei Kohl ‎de șoareci de ceramică.
‎Încet, dar sigur, boala s-a răspândit ‎în rândul personalului.
‎O erupție de zorzoane, fotografii,
‎puzderie de obiecte personale, ‎toate la vedere.
‎Licărirea slabă ‎a vieților personale, aici,
‎în biroul nostru.
‎Cât ai clipi,
‎profesionismul întruchipat atât de bine ‎de acest birou dispăruse.
‎Dra Kohl îl transformase, ‎poate în mod irevocabil.
‎Scurtă digresiune. Dra Kohl a solicitat ‎un vehicul al companiei
‎pentru o sarcină de serviciu, ‎cu săptămâni în urmă.
‎De atunci, a folosit acel vehicul ‎aproape zilnic, în scopuri personale.
‎Inacceptabil!
‎Din fericire pentru firmă, am reușit ‎să-i aflu din timp următoarea mișcare.
‎ÎNSCRIERI SCHIMB DE PRÂNZ
‎Un schimb neautorizat de mâncare la prânz.
‎Mâncatul în comun,
‎mai ales când se face schimb de pachete ‎sau se împarte mâncarea,
‎este o cale spre camaraderie.
‎Când afli că și altcuiva îi plac roșiile ‎în pastele cu pesto,
‎asta dă naștere unei înțelegeri,
‎o înțelegere care formează o punte
‎și invariabil conduce la prietenie.
‎Acum, datorită roșiilor,
‎ai cu cine-ți petrece pauzele de cafea
‎și cui îi spune secretele tale.
‎Până și o ‎frittata ‎cu cartofi
‎poate face un om să se simtă ‎mai loial noului coleg
‎decât îndatoririlor sale.
‎Dar, bunule ascultător, ‎acesta e doar începutul.
‎Ofensiva prietenoasă a drei Kohl
‎și-a găsit primele victime ‎în doi angajați până atunci de încredere,
‎începând cu o anume Donna Shaw.
‎Afro-americană, divorțată, cu cinci copii‎,
‎cu astigmatism la ambii ochi,
‎dra Shaw este ceea ce numim ‎în Resurse Umane „un angajat ideal”.
‎De nădejde, orientată spre muncă,
‎stimulată de sensul pe care i-l dă munca.
‎Înainte, cel puțin.
‎Ce anume a condus acest model de sârguință
‎să se alieze cu dra Kohl nu se poate ști,
‎dar e o mare pierdere ‎pentru cauza noastră.
‎C'est la vie.
‎Al treilea membru ‎al acestui triumvirat rebel e o enigmă.
‎La suprafață, Luis Felipe Jacinto părea ‎ca orice alt angajat acceptabil.
‎De obicei punctual, muncitor, ‎aparent deloc ieșit din comun.
‎Dar, uitându-mă mai atent,
‎am început să observ la el o inexplicabilă
‎și, sincer, îngrijorătoare ‎joie de vivre,
‎un chef de viață efervescent ‎pe care rutina și rigoarea biroului
‎le suprimaseră, poate,
‎doar ca să le scoată la lumină dra Kohl.
‎Nu prea reușesc să cânt odată cu ea, ‎așa că o acompaniez cu reportofonul.
‎Poți cânta Whitney Houston la reportofon?
‎L-am luat la un concert odată, ‎dar mi-a fost teamă să-l pornesc.
‎În timp,
‎cei trei au reușit să instige ‎la unitate în rândul personalului,
‎printr-o varietate ‎de activități turbulente.
‎Crearea unui club de spaniolă la prânz.
‎Bună ziua, mă numesc Donna.
‎Excelent! Prieteni?
‎Bună, Donna!
‎Ședințe săptămânale de bronzat.
‎Numeroase cazuri ‎în care dra Kohl a făcut-o pe pețitoarea,
‎ducând la formarea mai multor perechi ‎și a cel puțin unui pătrat poliamoros.
‎Sosirea unui câine vagabond.
‎Uitați-vă! Ăsta mic s-a ținut după noi.
‎Vrea cineva să-i aleagă numele? Amaya?
‎Leonard? Suzanne?
‎Și individualizarea treptată ‎a celor numiți Terry.
‎- Terry B. ‎- Mulțumesc.
‎- Terry L. ‎- Apreciez.
‎- Terry P. ‎- Mersi.
‎- Terry F. ‎- ‎Danke schön‎.
‎- Terry C. ‎- Îți foarte mulțumesc, Carol.
‎Toate acestea mă conduc
‎la ultima și cea mai gravă ‎faptă agitatoare a drei Kohl,
‎care cred că explică ‎anomalia supărătoare de zilele trecute.
‎Mă refer, desigur, la…
‎- Scuză-ne! ‎- Ce se întâmplă?
‎- Ne întrebam unde e raportul. ‎- De ce nu e gata?
‎Ar trebui. Ai avut două zile.
‎Anchetele astea durează. ‎Lucrez cât de repede pot.
‎- Bine. ‎- Nu uita să ne ții la curent.
‎Vreau un e-mail cu rezumatul complet.
‎E mare păcat.
‎Cam dezamăgitor.
‎Mă gândesc să-mi iau în sfârșit ‎niște branțuri noi.
‎Unele care să-mi susțină arcada.
‎Probabil cu protecție pentru călcâie ‎pentru mersul pe beton.
‎Unele din gel sau ceva asemănător, ‎dar nu prea moi.
‎- Unele ceva mai tari… ‎- Bernard!
‎- Pauline! ‎- Bine…
‎Amândoi mi-ați fost alături ‎de-a lungul anilor și…
‎Dumnezeule! Ce minunat!
‎Bineînțeles, Michael! Bineînțeles!
‎Cum forța gravitațională a lui Keppler ‎încetinește rotația Pământului,
‎pregătiți-vă să aveți ‎zile și nopți de 19 ore.
‎O să te mănânc!
‎Da! O să te mănânc!
‎Fără zgârieturi, Pablo!
‎Fără zgârieturi.
‎Așa cum spuneam, ‎evenimentele descrise anterior m-au condus
‎la ultima și cea mai periculoasă ‎faptă agitatoare a drei Kohl,
‎despre care cred că explică ‎anomalia supărătoare de săptămâna asta…
‎Applebee's.
‎Mă refer, desigur, la Applebee's.
‎Hai, Luis! E timpul să mergem.
‎Stai, încă un număr.
‎Șapte, nouă…
‎Sunt două numere.
‎E un număr mare, Donna.
‎Patru, opt…
‎- Plecați acasă? ‎- Încerc. Luis trage de timp.
‎Da. Nici mie nu-mi place deloc să plec.
‎Mă faceți să uit unde eram.
‎Patru și zero.
‎Șapte sute nouăzeci și patru de mii ‎opt sute patruzeci de dolari.
‎De ce e atât de greu să pleci?
‎Asta-i treaba. ‎Munca o să fie aici și mâine.
‎Știți, nu trebuie neapărat.
‎- Ce? ‎- Am putea să facem ceva împreună.
‎Țineți minte seara cu David?
‎Ce distractiv a fost!
‎Am plimbat un cadavru ‎și tu ai avut o cădere nervoasă.
‎Ca să nu mai zic ‎că încă am portbagajul nenorocit.
‎Dar fără toate astea.
‎Fără cadavru?
‎Fără cadavru.
‎Ceva de băut?
‎Într-un bar? Doamne ferește!
‎Prefer să dorm.
‎Prea mulți nebuni ‎cu toate alea atârnând la vedere.
‎- E imposibil să mai faci ceva. ‎- Da…
‎Măcar de-ar exista un loc ca biroul, ‎liniștit, fără tot ce-i afară…
‎Prieteni, știu eu un loc.
‎O casă departe de casă.
‎Un loc relaxat, decorat într-un stil unic,
‎dotat cu scaune confortabile ‎și pahare fără fund.
‎Și cel mai tare…
‎E aproape? Merg numai dacă e aproape.
‎E în vecinătate.
‎- Atunci, ia-o înainte! ‎- Ce distractiv!
‎Auziți, pot să vin și eu?
‎Pare distractiv.
‎- Sigur! ‎- Da!
‎Grozav! Îmi strâng lucrurile.
‎Ar face bine ‎să n-ajungă în portbagajul meu, vă jur!
‎La naiba, Carol!
‎Dacă știam că faci asemenea Appletini,
‎veneam aici de la început.
‎Ce pot să zic?
‎Nu știu. Fata are talent.
‎Carol s-a matolit.
‎Ar trebui să venim mai des.
‎- Da! În fiecare săptămână. ‎- Mă bag.
‎Vă iubesc, oameni buni!
‎Da! Pare un plan bun.
‎Se cheamă Applebee's.
‎Applebee's? Stai, dar nu sunt…
‎Terry!
‎L-am cunoscut?
‎Chloe!
‎Carol!
‎Scuze, eram deja aici. Am ieșit doar să…
‎Patrick!
‎UNDEVA E ORA 17:00
‎Andrew!
‎Heather! Ia-mi locul!
‎Încep să-mi obosească brațele.
‎Următoarea întrebare.
‎„Cum se numește un grup de curcani?”
‎Funcționărași, văd că vreți să trișați.
‎Stați naibii jos!
‎Cine e amator de ‎taco?
‎Ne-am căutat inimile atâta vreme
‎Știind amândoi
‎Noroc!
‎Pentru ora veselă!
‎Dragă ascultător, trebuie să mă scuz ‎pentru ceea ce vei auzi.
‎Trebuie să mă crezi ‎când spun că am început ancheta
‎cu intențiile cele mai curate,
‎de a identifica o amenințare existențială ‎pentru biroul nostru și a o eradica.
‎În această privință, am dat greș.
‎Când am aflat prima oară de „ora veselă”, ‎cu greu mi-a venit să cred.
‎- La ce oră te duci diseară? ‎- Imediat după lucru. Abia aștept.
‎Așa că eram hotărâtă să văd cu ochii mei.
‎Dragă ascultător, ‎e greu de descris ce am găsit acolo.
‎În aparență, doar un grup de colegi
‎care se simțeau bine la un restaurant.
‎Dar era mai mult de-atât.
‎Locul acela avea un sentiment.
‎O forță.
‎Pentru salvarea biroului, trebuia închis.
‎Personal!
‎Dar nu asta s-a întâmplat.
‎Planul meu era să trec neobservată.
‎Am constatat rapid că era imposibil.
‎La birou, îmi era ușor să rămân anonimă,
‎doar o rotiță în mașinăria ‎Operațiunii de distragere.
‎Dar aici, în acest straniu Elysium ‎creat dra Kohl,
‎fiecare avea un nume.
‎Fiecare era cunoscut.
‎Fiecare era din familie.
‎Cu timpul, în ciuda ‎planurilor mele mărețe de sabotaj,
‎și eu am devenit.
‎Mi-am zis că încep să-i cunosc ‎pe oamenii ăștia pentru anchetă.
‎Joc bingo pentru anchetă.
‎Bingo! Fir-ar să fie! Am bingo!
‎Cânt karaoke pentru anchetă.
‎Nu cumva să mă uiți
‎Nu, nu!
‎Nu cumva să mă uiți
‎Când treci pe lângă mine
‎Vrei să-mi spui numele?
‎Adevărul e că cedasem tocmai virusului ‎pe care îmi propusesem să-l distrug,
‎virusului care amenință să distrugă ‎prețioasa Operațiune de distragere.
‎Atașamentul.
‎- Avem o problemă. ‎- Unde naiba e raportul ăla?
‎- Avem nevoie de el. ‎- E aproape gata.
‎Înțelegi măcar care e miza?
‎- Vreau să-l am pe birou! ‎- Sigur.
‎Toți ieșim prost din asta.
‎O faci de oaie rău de tot!
‎O faci de oaie!
‎Trecuseră două săptămâni ‎de la „ora veselă”
‎când s-a produs anomalia.
‎Urmându-mi ancheta,
‎am stabilit că episodul spontan de isterie ‎care a afectat biroul acum câteva zile
‎nu fusese de fapt spontan, ci provocat.
‎Provocat de atașamentele emoționale ‎apărute între angajații din acest birou.
‎Ceea ce începuse ‎când dra Kohl a aflat numele colegilor ei
‎a evoluat între timp ‎într-un fel de comunitate.
‎O comunitate de oameni ‎care țin unii la alții‎,
‎care au ales să țină unii la alții,
‎în ciuda suferinței ‎ce poate decurge din asta,
‎având în vedere circumstanțele actuale.
‎Acum, când o angajată se uită ‎la un coleg în toiul zilei,
‎nu vede un funcționar de la Creanțe.
‎Îl vede pe Bruce.
‎Sau pe Casey.
‎Sau pe Amanda.
‎Nu doar colegi, ci prieteni.
‎Prieteni pe care știe ‎că îi va pierde de tot foarte curând.
‎Aceste izbucniri se vor agrava ‎cu fiecare lună și săptămână,
‎pregătind terenul pentru implozia totală ‎a Operațiunii de distragere.
‎Protecția față de haosul sentimental ‎al lumii exterioare ne-a fost spulberată,
‎rutina vitală ne-a fost tulburată.
‎Cântecul lui Keppler ne-a spart ‎prețioasele ziduri
‎și acum, nici măcar tânguirea copiatorului ‎nu-l poate acoperi.
‎Ce urmează e jale și nebunie.
‎Și nu e nicio îndoială că vina pentru asta
‎aparține unei anume…
‎- Bună! ‎- Bună!
‎Scuze!
‎Mă întrebam doar ‎dacă vii diseară la ora veselă.
‎Nu, diseară nu vin.
‎Bine. Ți-am simțit lipsa ‎în ultimele două săptămâni.
‎Bine. Noapte bună, Kathleen!
‎- Cum mi-ai zis? ‎- Kathleen.
‎Așa te cheamă, nu?
‎Nu se poate! Ți-am greșit numele?
‎Nu, nu l-ai greșit.
‎Bine.
‎Atunci, ne vedem mâine.
‎Aici se încheie dosarul de Personal 7-…
‎Aici se încheie ancheta.
‎Notă către ascultător: concluzia mea ‎în privința angajatei Carol Daphne Kohl
‎se regăsește și într-un raport scris.
‎Deci? Ce zici, Carol?
‎E plăcut!
‎Dar chiar e.
‎Serios.
‎EXCLUSIV ÎN ATENȚIA CONDUCERII
‎A pierdut cineva cheile unei Honda?
‎Mulțumesc!
‎Cei mai mulți nici nu observă ‎că port cercei.
‎Noapte bună, Kathleen!
‎Subtitrarea: Georgeta Huzum