Vad i helvete?
Nån kommer att få sparken för det här.
3 MÅNADER OCH 21 DAGAR KVAR
HR-ärende nummer sju-streck-tre. Det kan vara nummer fyra.
För att sammanfatta dagens händelse så snabbt och detaljerat som möjligt
har jag ännu inte hunnit dubbelkolla med tidigare ärendenummer.
Ungefär klockan 11:00 idag inträffade en incident som bara kan beskrivas
som ett spontant hysteriskt anfall.
Denna krampaktiga våg av känslor
lamslog kontoret i exakt tre och en halv minut innan den slutligen avtog.
Jag är ledsen, hörni. Jag är helt färdig.
Det är svårt att säga vad som orsakade det.
Det har tyvärr uppstått oberäkneligt beteende ett antal gånger
här på kontoret under de gångna månaderna.
De är, men är inte begränsade till: Småprat runt vattenkylaren,
korta perioder av bullrande skratt,
att ge en high-five eller low-five, och i ett enstaka fall, en klapp på axeln.
För tre veckor sen bevittnade jag en icke-platonisk kram.
Kära lyssnare, jag tror att dessa händelser
på nåt sätt hänger ihop med känslostormen som uppvisades här idag.
Det är inte det enda.
Händelserna verkar sammankopplade med tidpunkten en viss person anställdes.
Det gäller Carol Daphne Kohl.
Singel. Barnlös. Nödkontakter är Bernard och Pauline Kohl.
Jag tror att bakom Carol lurar…
Hej, jag heter Carol.
Det var en klämmig slips du har, Bill.
Åh, nej! Fan. Attans.
Hon kan förgöra oss.
På ytan verkar hon vara en perfekt anställd.
Hennes fogliga uppträdande utstrålar en viss je ne sais quoi av pålitlighet,
och hennes blyghet borde få henne att foga sig, som de andra gör.
Men under hennes välvilliga uppenbarelse finns en farlig rebellisk ådra.
Jag är rädd att den redan har börjat infektera kontoret.
Jag uppmärksammade hennes beteende första gången tisdagen den 7 april.
Sarah.
Vanessa.
Francine.
Namn betecknar vilka vi är.
När de upprepas skapar de ett visst igenkännande.
När ens namn sägs uppstår en sorts intimitet.
Man är inte längre bara en främling eller medarbetare,
man är nu en bekant, med möjligheten att bli ännu mer.
Tim. Jill.
Alyssa. James. Cathy.
Detta följdes slutligen av en incident
där hon fick med sig åtta andra från kontoret upp på taket
för en opåkallad likvaka för en viss David Douglas Seaver.
Händelsen resulterade i en tidsförlust på åtta minuter och 43 sekunder.
Sen dess har hennes upptåg bara blivit ännu fräckare.
Den 15 april började hon pynta sin arbetsyta.
Hon använde högt uppskattade ägodelar för att få en mer personlig känsla
på och runt sitt skrivbord.
Det är inte passande att visa upp de som är ekonomiskt beroende av en på kontoret,
men jag förstår den allmänna uppfattningen.
Jag, å andra sidan, står inte ut med sånt krimskrams,
framför allt inte hennes samling av keramikmöss.
Sakta men säkert spreds smittan bland alla de andra.
En massa småsaker och fotografier.
En massa personliga föremål visas upp.
Det svaga flimret av privatliv,
här på vårt kontor.
På en gång försvann professionalismen som det här kontoret hade förkroppsligat.
Miss Kohl hade förändrat allt, kanske oåterkalleligt.
Hon rekvirerade även ett företagsfordon
för att ta hand om nåt arbetsrelaterat för flera veckor sen.
Sen dess har hon använt fordonet nästan dagligen för personliga ärenden.
Oacceptabelt.
Som tur var för kontoret lyckades jag förekomma det hon hade planerat härnäst.
Ett oauktoriserat byte av luncher.
Sociala lunchsammankomster,
särskilt om de involverar byte, handel, eller att ta vad man får,
är en portal till kamratskap.
När man får veta att andra också gillar tomater i sin pestopasta
skapar det en förståelse.
Den förståelsen bygger en bro som alltid leder till vänskap.
Tack vare tomaterna har man nån att tillbringa kaffepausen med.
Nån att berätta hemligheter för.
Även en enkel potatisfrittata
kan få nån att känna sig mer lojal mot sin nya medarbetare än mot sina plikter.
Men, kära lyssnare, detta är bara början.
Miss Kohls vänskapsoffensiv fann sina första offer
i två tidigare pålitliga anställda.
Det började med en viss Donna Shaw.
Afroamerikan, skild, fem barn, astigmatism i båda ögonen.
Hon är vad vi på HR-avdelningen kallar "en idealisk anställd".
Pålitlig och uppgiftsorienterad.
Hon växer och frodas av känslan av syfte som jobbet ger,
eller åtminstone gjorde hon det.
Exakt vad som fick denna flitiga person att slå sig ihop med miss Kohl är obekant,
men det är en stor förlust för vår sak.
C'est la vie.
Den tredje medlemmen i detta upproriska triumvirat är nåt av en gåta.
På ytan verkade Luis Felipe Jacinto vara som vilken vanlig anställd som helst.
Han kom i tid och arbetade hårt. Han var ingen man lade märke till.
Men när jag tittade närmare
såg jag en oförklarlig och upprörande joie de vivre i honom.
En sprudlande livslust som rutinerna och strapatserna på kontoret
möjligen hade undertryckt.
Då dök miss Kohl upp och lockade fram den igen.
Jag kan inte sjunga med, så ibland kompar jag henne med min blockflöjt.
Kan du spela Whitney Houston på blockflöjt?
Jag hade med den på en konsert en gång men jag vågade inte spela.
Över tid har de lyckats skapa en känsla av enighet hos de anställda.
Det har skett med hjälp av en rad störande aktiviteter.
En klubb för att prata spanska på lunchen.
Att gå och sola en gång i veckan.
Vid flera tillfällen har hon fått folk att bli ihop.
Det resulterade i flera par och åtminstone en polyamorös fyrkant.
En herrelös hund dök upp.
Kolla! Den lilla killen följde efter oss!
Vill nån döpa honom? Amaya? Leonard? Suzanne?
Och den gradvisa individualiseringen av alla som heter Terry.
-Terry B. -Tack.
-Terry L. -Det uppskattas.
-Terry P. -Tack.
-Terry F. -Danke schön.
-Terry C. -Tack så mycket.
Allt detta leder fram till hennes senaste och mest avgörande störningsmoment,
vilket jag tror ligger bakom den upprörande störningen häromdagen.
Jag pratar förstås om…
-Ursäkta mig. -Vad står på?
-Din incidentrapport? -Varför är den inte klar?
-Du har ju haft två dagar på dig. -Utredningar tar tid. Jag gör mitt bästa.
-Okej, då. -Håll oss informerade.
Skicka ett mejl som sammanfattar allt.
-Det här är verkligen synd. -Ganska nedslående.
Jag funderar på att köpa nya iläggssulor.
Nåt med stöd för fotvalvet.
Nåt med skydd för hälarna när man går på betong.
Nåt med gel, men inte för mjukt.
-Nåt som är lite fastare… -Bernard.
-Pauline. -Okej.
Ni har båda stått vid min sida under årens lopp, och…
Herregud! Så underbart!
Självklart, Michael! Självklart.
Och Kepplers gravitationskraft saktar ju ner jordrotationen,
så gör er redo för 19-timmarsdagar och 19-timmarsnätter.
Jag ska käka upp dig! Ja, det ska jag. Jag ska käka upp dig.
Rivs inte nu, Pablo. Rivs inte.
Som jag sa, de tidigare beskrivna händelserna
har lett mig fram till miss Kohls senaste och mest volatila störning.
Jag anser att den är ansvarig för den här veckans upprörande orosmoment…
Applebee's.
Jag syftar naturligtvis på Applebee's.
-Kom igen, Luis. Det är dags att gå. -Vänta, bara en siffra till.
-Sju. Nio. -Det är två siffror.
Det är ett stort belopp, Donna.
Fyra. Åtta.
-På väg hem? -Jag försöker. Luis sinkar oss.
-Jag gillar inte heller att åka härifrån. -Tyst, nu tappade jag bort mig.
Fyra och noll.
794 840 dollar.
Varför är det här alltid så svårt?
Det är bara så det är. Ditt arbete finns kvar här imorgon.
Hörni, vi måste ju inte.
-Vad då? -Vi kan ju bara umgås.
-Minns ni kvällen med David? -Det var så kul.
Vi släpade runt en döing och du fick ett nervöst sammanbrott.
Och mitt bagageutrymme är fortfarande förstört.
-Men utan allt det där. -Utan en döing?
Ingen döing.
Drinkar?
På en bar? Herregud, nej. Jag ligger hellre i sängen.
Det är så många galningar som går runt helt näck.
-Det blir omöjligt att göra nåt. -Ja.
Tänk om det fanns ett ställe som kontoret. Lugnt, utan allt det som pågår där ute.
Hörni, jag vet om ett sånt ställe.
Vårt hem hemifrån. En avslappnad plats, inredd på ett unikt sätt.
Där finns bekväma stolar och bottenlösa drinkar.
Och bäst av allt…
Ligger det i närheten? Annars går jag inte dit.
-Det ligger här i närheten. -Okej då, visa vägen.
-Så kul! -Hörni! Får jag också följa med?
Det låter ju kul.
-Visst. -Ja.
Toppen. Jag packar ihop mina saker.
Han får absolut inte hamna i mitt bagageutrymme.
Ja, jäklar, Carol.
Hade jag vetat att du gjorde en sån här Appletini skulle vi gjort det här direkt.
Vad kan jag säga? Jag vet inte. Den här tjejen är begåvad.
Carol är packad.
-Vi borde göra det här lite oftare. -Ja! Varje vecka, typ.
Jag hänger på.
Jag älskar er.
Japp. Det är taget.
-Det heter "Applebee's". -Applebee's? Vänta lite, är inte de…
Alla som heter Terry!
Har jag träffat dem?
-Chloe! -Carol!
Förlåt. Jag var redan här. Jag gick ut för att…
Patrick!
KLOCKAN ÄR 17:00 NÅNSTANS
Andrew!
Heather! Ta över. Jag börjar bli trött i armarna.
Nästa fråga. "Vad kallas en grupp kalkoner för?"
Nio till fem, jag ser att du försöker fuska. Sätt dig ner igen.
Vem gillar tacos?
Vi har letat i våra hjärtan så länge
Vi vet båda två…
-Skål. -För happy hour.
För happy hour.
Kära lyssnare, jag ber om ursäkt för det du ska få höra.
Tro mig när jag säger att jag påbörjade denna utredning med endast goda avsikter.
Jag ville identifiera ett existentiellt hot mot vårt kontor och avlägsna det.
Jag har misslyckats med det.
När jag först fick höra om "happy hour"
kunde jag knappt tro att det var sant.
-När ska du gå dit ikväll? -Efter jobbet. Jag kan knappt vänta.
Jag ville se det med mina egna ögon.
Kära lyssnare, det är svårt att beskriva det jag hittade där.
På ytan såg det ut som medarbetare som hade kul på en avslappnad grillrestaurang,
men det var mer än så.
Det fanns en viss känsla där.
En styrka.
Om kontoret skulle räddas måste det här stoppas.
HR!
Men så blev det inte.
Planen var att bara smälta in. Jag upptäckte snabbt att det var omöjligt.
På kontoret var det lätt att vara anonym.
Bara ytterligare en kugge i Distraktionens maskineri.
Men i detta konstiga Elysium som miss Kohl hade skapat hade alla ett namn.
Alla var bekanta. Alla var familj.
Efter ett tag, trots mina försök att sabotera allt, var jag det med.
Jag intalade mig själv att jag lärde känna dem för utredningens skull.
Jag spelade bingo för utredningens skull.
Bingo! Ja, jäklar! Jag har bingo!
Jag sjöng karaoke för utredningens skull.
Se till att inte glömma mig
Se till
Se till att inte glömma mig
När du går förbi
Säger du mitt namn då?
Sanningen var att jag hade dukat under för viruset som jag ville förinta,
just det virus som nu hotade att förstöra vår älskade Distraktion.
Att vara fäst vid nån.
-Vi har ett problem här. -Var är rapportjäveln?
-Vi behöver rapporten. -Nästan klar.
Förstår du ens vad som står på spel?
-Jag vill ha den nu! -Självklart.
-Det här ställer alla i en dålig dager. -Du misslyckas totalt.
Misslyckas.
Det var två veckor efter den senaste happy hour då störningen inträffade.
Efter att ha gjort klart utredningen
kom jag till slutledningen att det spontana hysterianfallet
som tog över kontoret för flera dagar sen inte var spontant. Det utlöstes av nåt.
Det utlöstes av känslomässiga band som bildats mellan människorna här.
Det som började med att miss Kohl lärde sig sina medarbetares namn
har sen dess utvecklats till en slags gemenskap.
En gemenskap där människorna bryr sig om varandra.
De har valt att bry sig om varandra,
trots smärtan som detta kan medföra, med tanke på nuvarande omständigheter.
När en anställd tittar på en medarbetare nu
ser hon inte nån som jobbar med kundfordringar.
Hon ser Bruce.
Eller Casey.
Eller Amanda.
Inte bara medarbetare, utan vänner.
Vänner som hon vet att hon snart kommer att förlora för alltid.
Dessa känsloutbrott kommer att bli värre ju närmare slutet vi är.
De kommer att göra att Distraktionen imploderar fullständigt.
Förseglingen mot det sentimentala kaoset i omvärlden har gått sönder.
Vår livsviktiga rutin har stoppats.
Kepplers sång har trängt igenom dessa väggar.
Inte ens oväsendet från kopiatorn kan dränka den.
Det som kommer att följa är sorg och galenskap.
Den som bär skulden för allt detta är utan tvivel…
-Hej. -Hej.
Ursäkta. Jag ville bara kolla om du kommer på happy hour ikväll.
Nej, inte ikväll.
Okej. Vi har saknat dig de senaste veckorna.
Okej. God natt, Kathleen.
-Vad sa du att jag hette? -Kathleen. Det heter du väl?
Åh, nej! Har jag missuppfattat det?
Nej, det har du inte.
Jaha, okej. Vi ses imorgon, då.
Det här avslutar HR-ärende nummer sju-streck…
Det här avslutar utredningen.
Till den som hör detta, mitt utlåtande angående den anställda, Carol Daphne Kohl,
kompletteras här med en skriftlig rapport.
Vad sägs, Carol?
Det här är trevligt.
Men det är det ju.
Faktiskt.
ENDAST FÖR CHEFER
Saknar nån nycklarna till en Honda?
Tack. De flesta märker nog inte ens att jag har örhängen.
God natt, Kathleen.
Undertexter: Mats Nilsson