Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
TOGDRØMMER
En gang fantes det passasjer til den gamle verdenen.
Snirklete stier, skjulte veier.
Du kom rundt et hjørne, og plutselig sto du ansikt til ansikt
med det store mysteriet, grunnlaget for alle ting.
Og selv om den gamle verdenen er borte nå,
selv om den er rullet sammen som en skriftrull og ryddet vekk,
kan du fortsatt føle gjenklangen av den.
Klart!
Han het Robert Grainier,
og han levde i mer enn 80 år i og rundt byen Bonners Ferry i Idaho.
I sin tid reiste han vestover
og kom så langt som et par mil fra Stillehavet,
selv om han aldri så selve havet,
og så langt som byen Libby i øst, 65 kilometer inn i Montana.
Da han ble sendt alene til byen Fry i Idaho,
var han seks, eller kanskje syv år.
Han visste aldri sikkert hvilken dag eller år han ble født.
Ingen hadde fortalt ham hvordan han mistet sine biologiske foreldre.
Et av hans tidligste minner var synet av massedeportasjonen
av 100 eller mer kinesiske familier fra byen.
Den tilfeldige volden gjorde stort inntrykk på Grainier.
Kom opp hit. Vær så snill, unge mann.
Jeg har blitt kuttet bak kneet av en fyr de kaller Big-Ear Al.
Og jeg vet at han har drept meg.
Det var andre minner han dyttet vekk hver gang de dukket opp.
Han sluttet på skolen tidlig i tenårene,
og de neste 20 årene gikk uten mye retning eller formål.
Det var lite som fanget interessen hans,
helt til han møtte Gladys Olding.
Gladys presenterte seg som om det var noe kvinner gjorde hver dag.
- Hei, der. - Kanskje var det det.
Hei.
- Jeg har ikke sett deg her før. - Nei, jeg har aldri...
- Første gang? - Jeg kom med fetteren min.
Kona hans er veldig...
Jeg er Robert.
Gladys.
- Hyggelig å møte deg. - I like måte.
Plutselig var kirken mer interessant for ham enn noen gang før.
Ikke mer enn tre måneder senere var de uatskillelige.
Akkurat nå kan jeg forstå nesten hva som helst.
Hva tenker du på?
Vel...
Jeg tenkte at vi burde gifte oss.
Hva?
Vi er gift.
Vi trenger bare en seremoni for å bevise det.
Og hytta vår skal ha et vindu som vender ut mot elva.
Greit.
Vi må ha en hund.
Har alltid ønsket meg en hund.
Greit.
- Lukk opp døra. Kom igjen. - Greit.
- Hei. Kom inn. - For et flott hus du har her.
Får jeg komme inn? For et sted!
- Vi har sengen her. - Som vender denne veien. Og...
- Et vindu? - Ja, her.
Og et her.
Si navnet mitt én gang til.
Jeg elsker å høre deg si det.
Lyden av det.
Robert.
Plutselig ga livet mening for Grainier,
som om han hadde kjempet motstrøms,
men nå hadde snudd og var på vei nedover elven.
Paret bygde ei hytte på fire mål land, og der, ved Moyie-elven,
begynte de et liv sammen.
I de årene førte Grainiers arbeid ham langt hjemmefra.
Han jobbet med menn som kom fra fjerne land
han aldri hadde hørt om. Steder som Shanghai og Chattanooga.
Det var en trøst for ham hvor enkelt de gikk overens,
de ble som midlertidige familier.
Men så, sommeren 1917,
var han med å bygge Robinson Gorge-broa for Spokane International Railroad.
Han hadde aldri jobbet på jernbanen før, og han ønsket han aldri hadde begynt.
Han er der borte, gutter.
- Unggutten som jobber med bjelken. - Der er han.
Gå og hent ham.
- Ta ham med hit. - Bli med oss.
Hent ham hit.
Hva har han gjort?
Kom bort hit.
- Hei, du. - Vent.
Men hva har han gjort?
En, to...
Få ham opp hit! Der, ja.
Ta ham med ut dit.
- Men hva har han gjort? - Jeg vet ikke.
Hva? Hei.
- Dæven... - Hva gjør han?
Dere har vist denne gamle elvedalen hvem som er sjefen.
Dere hjalp til å redde Spokane International.
Før måtte man 17 kilometer rundt denne kløfta.
Dere har åpnet opp en ny del av landet.
Det er ikke pyramidene i Egypt,
men jeg synes dere har gjort en ganske utrolig jobb.
Mange år senere ble en bro av betong og stål bygget
seksten kilometer lenger opp i elva, og denne ble ikke lenger brukt.
Vel...
La oss se om hun holder.
Jeg har savnet deg.
Hei.
Å, Gladys.
- Å Gud. - Gud, ja.
Hun sovnet akkurat.
- Er hun... - Du kan gå og se på henne.
Så stor hun har blitt.
Hun begynner å ligne på deg.
Hun ligner i hvert fall på én av oss.
- Ingen brukne fingre denne gangen? - Jeg tror ikke det.
- Trodde ikke du skulle komme ennå. - Jeg bare gikk og gikk til jeg kom hjem.
Se her.
Jeg forventet ikke så mye etter det du alt har sendt.
Vi traff et mykt felt på slutten.
La oss spise skikkelig i kveld.
Ikke gjør deg for mye bry.
Nei, kom igjen. Jeg skal vise deg noe.
Traff du noen av de samme gutta?
Ja. Jeg så et par fra Oregon-jobben.
Har de gode historier?
Ja. De har gode historier, om de er sanne eller ikke.
Hun ser på lyset. Se.
Se der. Ser du det?
- Er det ikke fint? - Hei, vennen.
Ja.
Skal jeg mate deg?
Gi meg en bit av kyllingen.
Så, så.
- Skal vi legge oss? - Ja.
Hva syns du?
Ganske snodig vugge.
Det er en ruse.
Vugge, du liksom.
Robert...
Våknet hun?
Gråt hun?
Ikke så veldig.
Hun våknet og var sulten.
Vet du hva all gråten hennes betyr?
De fleste, tror jeg.
Hvor mye vet hun, tror du?
Jeg vet ikke.
Like mye som en hundevalp?
En valp kan klare seg selv etter at moren har avvent den.
En baby klarer seg ikke alene selv om den er avvent.
En hund vet mer enn en baby til babyen får et språk,
og mer enn bare noen få ord.
En hund oppdratt i huset kan også noen ord.
Minst like mange som en baby.
Hva slags ord?
Jeg vil bare høre stemmen din.
Vel, "hent"
og "kom".
"Ligg" og "sitt"
og "rull rundt".
Den kjenner ordene på triksene den kan.
Tror du hun vet at jeg er faren hennes?
Selvsagt vet hun det.
Hun vet det i hjertet sitt.
Selv om hun ikke vet at hun vet det ennå.
Ikke vær redd.
Du vil få nok av tid til å være faren hennes.
Godt å ha deg hjemme.
Jeg vil ikke at du skal forsvinne.
Vær så god.
Ja.
- Nei, ikke spis den. - Lukter den godt?
Beklager. Bare ett minutt til.
Skal jeg putte hånden i lomma?
Hva syns du?
Så fort Grainier begynte å bli vant til å være hjemme,
så var tømmersesongen i gang igjen, og igjen måtte han forlate dem.
Arbeidet hans ble utført av omreisende menn,
de fleste uten hjem eller familier.
De beveget seg fra jobb til jobb, delstat til delstat,
slik arbeidet krevet.
Og selv om de færreste la merke til dem,
gjorde de varig inntrykk på Grainier.
En gang jobbet han med en mann i to måneder
uten å utveksle et eneste ord.
Så jeg sa: "Kompis, jeg lette ikke etter den slags gull."
Hva med deg, mister? Har du vært i California?
Finnes det ikke noe sted i verden der en mann kan få fred?
Det var de eneste ordene Grainier hørte ham si.
Og de glemte han aldri.
En annen var Hank Healy, som bodde i en hul trestamme.
Og det er en trøst, skjønner du? Om jeg har problemer...
Det var apostelen Frank,
en trefeller som snakket om Bibelen med slik fortrolighet
at en skulle tro han hadde vært der da den ble skrevet.
Det er som gamle Bileam i Bibelen.
Iblant finner Gud rare måter å fortelle deg det du trenger å høre.
Noen ganger er det et esel som snakker til deg, eller hvem vet hva.
En gang var jeg i Nebraska. Herren ba meg dra til Omaha.
Da jeg gikk av toget, sto det "Opelika" på skiltet.
"Opelika?" sa jeg.
Og da forsto jeg at jeg så dårlig.
Pris Gud og halleluja.
Jeg tror det var det.
Skjønner du hva jeg prøver å si?
Så Gud rørte ham på hofta, og resten av sitt liv haltet Jacob stygt.
Jacob var en altmuligmann. Han klarte seg selv uten hjelp fra noen.
Men det er ikke det...
Hvem er det?
Beklager å forstyrre, mine herrer.
Er en av dere Sam Loving fra New Mexico?
Også kjent som Buckskin Sam
i sørlige Arizona og deler av California.
Jeg har lett etter ham i lang tid for å gi ham en beskjed.
Å dæsken.
- Jøsses! Kom igjen. - Kjære vene.
Hva i svarte?
Den mannen skjøt broren min, Martin Brown, med kaldt blod i Gallup i New Mexico
den 5. august i 93.
Kun på grunn av hudfargen hans.
Hvis noen av dere har et problem med dette,
la oss skvære opp før jeg drar.
Jeg vil ikke kikke meg over skulderen resten av livet.
Da er vi enige.
Beklager at jeg avbrøt arbeidet.
Svære trær. Ante ikke at trær kunne bli så store.
I hjertet av tømmerekspedisjonen var Arn Peeples,
en dagdriver av ukjent opphav hvis nytte var sporadisk, men spesifikk.
Dere Minnesota-gutter bør holde for ørene.
Sa jo det ikke ville funke.
- Ikke rør den. - Nei da.
Ikke se på den engang.
Han var stort sett den eldste i jobben, og han holdt seg alltid unna hardt arbeid.
Bare gi meg øksa om dere trenger en pause.
Når jeg først setter i gang, vil flisene fly fram til morgengry.
Jeg er skapt for sommerhogst.
Jeg jobber best når det er over 38 grader.
Det er bra.
Alt dette for litt regn.
I mine dager jobbet vi døgnet rundt, ikke bare når det passet oss.
Den gangen fylte vi stammen med skruehull.
Noen ganger måtte vi vente en uke før vinden klarte å velte dem.
Og da falt alle sammen på én gang.
Trær dobbelt så store som de dere kapper ned her.
Jobbet på en ås utenfor Bisbee i Arizona, vi var bare 18-19 kilometer unna sola.
Førtiseks grader viste gradestokken.
Og hver grad var en fot lang.
Og det var i skyggen.
Og det var ingen skygge.
Der kommer han.
Hvis Herren var en redwood
Ville du prøvd å felle ham?
Eller klatret opp hans kjærlige grener Og sett deg rundt?
Hvis elven var tårene Til de som har gått bort...
Hysj! Jeg prøver å sove.
- Arn, gå og legg deg. - Slutt å synge!
- Arn. - Jeg skal ikke synge mer.
Nei.
Sa du til Adrien at disse teltene er fra borgerkrigen?
Det stemmer. Unionsinfanteriet.
Etter det kom de til kavaleriet som kjempet mot indianerne.
Disse gamle fillene har tjent lenger enn folkene de ga ly til.
Stoffet er grovt, men det varer nok lenger enn oss.
Hvorfor får du ikke sove?
Arn, tror du...
...de dårlige tingene vi gjør, følger oss gjennom livet?
Jeg vet ikke.
Jeg har sett fæle menn stige opp og gode menn på kne.
Visste jeg svaret, ville jeg sovet ved siden av en som var penere enn deg.
Hvilken sang var det du sang?
Den har ikke noe navn. Jeg bare sang.
Kan du ikke synge litt mer?
Nei, jeg vil ikke terge Minnesota-gutta.
Vent litt. Jeg...
Her.
Arbeidslagene beveget seg dypere inn i skogen for hver jobb.
Verdens appetitt på tømmer så aldri ut til å ta slutt.
Så de jobbet fra soloppgang til middag
og felte gran, sedertre og amerika-lerk, douglas-gran og weymouth-furu,
og i prosessen endret de fjellsiden fullstendig.
Og selv om en god sager 99 ganger kunne si hvor treet ville falle,
så kanskje ikke 100.
Tre! Hei!
- Hjelp! - Se opp!
Hjelp!
- Hent hjelp! - Hjelp!
Hjelp!
Sånn.
Nå vil de ikke bare forsvinne uten å etterlate et spor.
Pokker, men...
Skulle ønske jeg kunne gi dere fri en dag, men selskapet bestemmer.
Krigen trenger ikke mindre gran selv om vi har en dårlig dag.
Grainier ble stadig mer bekymret for at noe forferdelig fulgte etter ham,
at døden ville finne ham her ute,
langt unna det eneste stedet han ønsket å være.
Hei...
- Hva har du der? - En kongle.
Har du en kongle?
Jeg har en kongle.
Skal vi hente ei høne?
Se, der er det en.
Der er høna.
- Kom hit, høne. - Kom hit, høne.
- De går inn. - De går inn.
Høna!
- Høne! - Høne!
Høne!
De skal sove i senga di og spise maten din.
Hun er som en annen person hver gang jeg ser henne.
Jeg går glipp av livet hennes.
Jeg føler det også.
Tiden går så fort.
- Vil du skyte? - Nei.
Hjorten vil at jeg skal skyte.
Gladys.
Ikke skyt.
Ikke skyt meg.
Om du fortsetter å lage lyd.
Bra skudd.
Hva om vi ble med deg?
Til hogstfeltet.
Til hogstfeltet?
- Hva... - Jeg kunne hjelpe til.
Jeg kan tjene penger på å vaske klær.
Nå som hun er mer selvstendig.
- Jeg vet du ville vært til hjelp. - Du sa at flere har med konene sine.
Nei, ikke flere. Bare den ene gamlingen.
- Og det unge paret fra California? - Dick Clinton forsvant etter en uke.
Og dessuten hadde ikke de en liten en.
Det er...
Det er veldig farlig.
Jeg prøver bare å finne en løsning.
Jeg vet det.
Grainier prøvde å finne arbeid nærmere hjemmet
og tok småjobber der han kunne.
Men krigen var over, og det var få godt betalte jobber.
- Beklager at du måtte vente. - Det går bra.
Skal vi se...
- Vær så god. - Ålreit. Takk skal du ha.
- Takk. - Takk.
Om du trenger noe, vet du hvor jeg er.
Det var trangere for dem enn noensinne.
Og selv om han ikke visste det da,
ville han se tilbake på denne tiden som den lykkeligste i livet.
Hva har du der?
Egg.
Ja, det er et slags egg.
Sånn.
Er du trøtt, Katie? Klar for senga?
Ja.
Du begynner å bli så stor. Snart er det du som bærer meg.
Kanskje det finnes en måte.
Vi kan forvandle jordstykket vårt til en gård.
Jeg kunne dyrke dobbelt så mye.
Og hvis vi klarte å spare opp nok til å starte et lite sagbruk,
kunne du kanskje være mer hjemme.
Jeg kunne vel få en hest eller et muldyr på kreditt.
Ja, helt sikkert.
Sagbruket ville kreve litt mer. Det er ikke billig, men...
- Ja, selvfølgelig. - Men det er en god idé.
- Det er en god idé. - Ja.
Kom, Katie. Skal du si ha det?
Katie, se her. Klar?
Jeg får gå.
- Ok. - Glad i deg.
Jeg vil savne deg.
Glad i deg også.
Kom igjen, Kate. Si "ha det" til pappa.
Kate. Kom igjen.
Kan du legge den fra deg?
Unnskyld meg. Er formannen her?
Den veien.
Takk.
Han tjente stort sett fire dollar om dagen,
minus kost og losji.
Han og Gladys fant ut at etter én hogstekspedisjon til
ville de ha nok penger til å bygge et sagbruk hjemme.
Skal dere videre, eller slutter dere for sesongen?
Vet ikke helt.
Jeg er visst aldri helt tilfreds når en jobb er over.
Det klør inni meg.
Det er fordi det er tøft arbeid. For kroppen og for sjela.
Vi hogger ned trær som har stått her i 500 år.
Det plager en manns sjel, om han innser det eller ei.
Jeg har 200 dollar i lomma i morgen.
Det plager ikke sjela mi det grann.
Vel, dere i Minnesota-karer vet ingenting om historie.
- Er disse trærne virkelig så gamle? - Noen er til og med eldre.
Verden er en intrikat vev, gutter.
Hver tråd vi trekker i, kan påvirke utformingen av den på uante måter.
Vi er bare barn på denne jord, vi drar bolter ut av pariserhjulet
og tror vi er guder.
Pisspreik. Jeg har også vært i Washington.
Gjennom hele Canada og ned igjen.
Det er nok trær til å hogge i 1000 år til.
Når det siste er hogd,
vil det første ha vokst seg like stort som alt annet rundt her.
Jeg tenkte det samme da jeg var ung.
Akkurat det samme.
Drar du videre, Robert? Eller vender du nesa hjemover?
Jeg pakker sammen og reiser hjem.
Jeg savner kona mi, og den lille.
Hva heter hun? Kona di.
Gladys.
Walisisk. Det er et adelig navn.
Det gir mening om du kjenner henne.
Slike gamle navn har makt. De som bærer dem, er velsignet.
Har du familie et sted?
Familien min er
hvor enn jeg ser et smilende ansikt.
Aldri vært et sted jeg ikke hadde familie.
Bortsett fra Kansas. Der bor det bare blodtørstige villmenn.
Det er fint å ha deg her.
Det er ikke mange jeg møter mer enn én gang i livet.
Det er en velsignelse når noen kommer tilbake.
Jeg vet ikke hvor årene blir av.
Vel... Om du finner svaret, får du si ifra.
Jeg vil gjerne ha et par tilbake.
Det virket sikkert at Arn Peeples ville forlate verden i en røyksky
og med et stort smell.
Men det var ikke slik det gikk.
- Hjelp! - Vi trenger hjelp!
- Hvem er det? - Mann nede!
Hei, Arn!
Arn?
- Enkemakeren tok ham. - Arn?
- Arn? Kan du høre meg? - Det går bra. Jeg bare...
- Hjelp meg opp. - Greit. Rolig.
- Har vi vann? - Jeg så søsteren min og mannen.
De var her nettopp. Så du hvilken vei de gikk?
Arn...
Han hadde svimmelhetsanfall,
og de neste dagene ble han drømmende og glemsk,
glemte til og med sitt eget navn før det var over.
Hører du det?
Vakkert, hva?
Det er vakkert.
Hva da, Arn?
Alt sammen.
Hver eneste del.
Arn Peeples var vennen min.
Han sa at et tre er en venn...
...hvis du lar det i fred.
Men så fort bladet biter, er du i krig,
og treet er en morder.
Men han hadde ikke rørt det treet.
Det var bare ei død grein.
Så jeg...
Jeg vet ikke hva vi kan lære av det.
I Jesu navn...
- Amen. - Amen.
Selv om Grainier ofte hadde sett døden, hadde han aldri mistet noen så nær.
Han begynte å bli redd for at greina hadde vært ment for ham.
At en eller annen straff søkte ham.
Robert?
- Hva er det? - Kjære vene.
- Kom og se på dette. - Hvor er det?
- Skal vi dit? - Det er ikke langt unna.
- Jøsses. - Jøss.
Hei.
Hva er det?
Mary! Mary, har du sett Gladys?
Ikke?
Gladys!
I to uker finkjemmet han alle byene i distriktet
på leting etter Gladys og Kate.
Fire-femti.
Men han fant ingen
og dro tilbake til jordlappen for å vente på dem.
Hei, vent litt.
Dette er til deg.
Takk.
Der, ja.
- Vann! - Vann?
Skal du vanne plantene?
Synes du ikke det er for mye?
Hvordan fortjente de det?
Hvorfor?
Hvorfor!
Hei, Robert.
Sulten?
Visste ikke hva jeg ville finne.
Du ville ikke tro historiene om deg i byen.
- Jeg skal betale deg tilbake. - Jeg ba deg ikke om det.
Jeg setter pris på at du kommer
for å se til meg.
La oss gå en tur.
Dette er et bra sted for ei hytte.
Liker du stemmen min?
Robert.
De...
De kommer ikke tilbake.
Beklager.
Jeg beklager.
Vet ikke hva som kom over meg.
Flå ham.
Grainier bygde seg et lite skur på jordlappen
og bodde der gjennom sommeren,
fisket etter ørret
og sanket en sjelden og smakfull sopp som kanadierne kalte morkel,
og som vokste i brent grunn.
Selv om han ikke sa det høyt,
hadde han et svakt håp om at Gladys og Kate skulle komme tilbake.
Og da skulle han vente der på dem.
Hei!
Kom deg vekk!
Hvor kom dere fra?
Hvem tilhører du?
Hallo?
Skulle ikke dere være i byen? Dere ligner bybikkjer.
Kom, da.
Jeg håper dere liker fisk.
Ålreit. Lukk øynene. Klar?
Sånn, du kan gå. Kom igjen.
Er valpene virkelig dine?
Hva gjør dere helt her ute?
Hvor mye kan du?
Kan du rulle rundt?
Og sitte?
Hente?
Katie!
Ser du den?
Hva slags hund tror du de er?
Jeg vet ikke.
- De ser ulveaktige ut. - Ja, ikke sant?
Vel, kanskje...
...kanskje den røde tispa paret seg med en ulv
et sted på egen hånd.
Nei, det er ikke mulig.
Hvorfor ikke?
Bare én ulvehann parer seg. Og det er lederen av ulveflokken.
Og hunnen han velger til kullet sitt,
er den eneste som får løpetid.
Hva om
den røde hadde løpetid?
Han velger bare én.
Hva om hun støter på lederulven
i akkurat rett øyeblikk?
Forstår du?
Ville han ikke tatt henne bare for den nye erfaringens skyld?
- Den nye erfaringen? - Ja.
- Hva? - "Den nye erfaringen."
Kan du ule? Kan du også ule?
Kan du ule?
Hei, småen. Hei, lille venn.
Hei.
Med Ignatius Jacks hjelp reiste han hyttas fire vegger
akkurat der de gamle hadde stått.
Red Dog?
Han fikk seg ikke til å bygge opp soverommet.
Det året så man en stor komet på himmelen, og mange trodde den varslet om endetiden.
Men etter to uker forsvant den like stille som den hadde kommet.
Den gjenoppbygde hytta lignet mye på den første.
Men iblant overveldet tomheten ham.
Årene gikk, og han ventet fortsatt.
Men han visste ikke lenger på hva.
Kom dere opp til det feltet med weymouth-furu!
Jeg vil se hvert eneste et av de trærne på bakken
før jeg våkner på Herrens dag!
Etter det trekker jeg hver og én av dere én dollar om dagen.
Sett i gang!
Hei. Vær forsiktig, gamlefar. La meg se på den.
Gå og finn deg en kappsag.
Jeg vet ikke hva...
Se opp, gutter!
- Si ifra hvis du trenger litt vann. - God jul!
Trenger du hjelp?
Kan jeg varme meg litt?
- Billy? - Ja.
Er det deg?
Ja. Kjenner jeg deg?
Ja, vi jobbet sammen i Salmo-Priest for noen år siden.
Jeg er... Jeg var en venn av Arn Peeples.
Jeg er Robert.
Ja, riktig! Hei, Robert.
- Hyggelig å se deg. - I like måte.
Jeg kan ikke tro at du fortsatt holder koken her ute.
Jeg klarer det knapt i min alder.
Jeg passer bare på donkeyen, vanner og smører den.
Ikke mye annet jeg kan gjøre, men det er en jobb.
Billy, føler du at det er litt annerledes her ute nå?
Kanskje det alltid har vært sånn,
at jeg var tøffere før, akkurat som disse gutta.
Jeg husker det bare ikke.
Det er det evige spørsmålet, er det ikke, venn?
Det er spørsmålet.
Ja.
Hvordan går det med Arn?
- Hvordan... - Jeg har ikke sett ham på...
Minst et år, kanskje lenger.
Ja, nei...
Jeg har heller ikke sett ham.
Ja, sånn kan det gå.
La meg hjelpe deg. Vent.
- Hendene mine virker ikke i dag. - La meg.
Jeg gjør det.
- Takk. - Ikke tenk på det.
Og med det var Grainier ferdig som tømmerhugger.
De siste par årene hadde han ventet på en stor åpenbaring om livet sitt.
Hva er det?
- Kan du det? - Men så langt hadde han ikke fått noe.
Og han begynte å tvile på om han noen gang ville få det.
Hei.
Har du ikke luket?
I disse dager var det mye arbeid i byen for dem som var villig til å lete.
Han fikk seg to hester og en vogn, dog omstendighetene var sørgelige.
Avery?
Avery Pinkhams hjertesykdom ville enkelt blitt diagnostisert og kurert
hadde han vært født en generasjon senere.
Mr. Pinkham!
Pinkhams familie lot Grainier
kjøpe hestene og vogna for 300 dollar betalt i avdrag.
Og med dem livnæret han seg som en slags persontransport.
Og transporten var en billett til en forestilling
av dårskapene og bestrebelsene til naboene hans.
- Sitter dere godt der bak? - Ja.
Jobben ga ham nærmere kontakt med dem enn han hadde hatt på årevis.
Men han følte seg bare mer alene.
Ikke?
Vær forsiktig med kaninene. De vet ikke at du ikke vil skade dem.
Katie.
Miss...
- Miss Thompson? - Claire. Du må være Robert.
Ja, ma'am.
- Hyggelig å møte deg. - I like måte.
Hyggelig. Jeg så etter deg på togstasjonen.
Jeg ventet et par minutter før jeg begynte å gå.
Jeg beklager. Det tok litt tid å få damene i gang i dag.
Vil du fortsatt ha skyss opp til utkikksposten din?
- Hvis det ikke er for mye bry? - Nei da. Hopp opp.
Vil du...
Å ja. Greit.
Ålreit.
Ålreit. Klar?
Ålreit.
Så hvor er du fra?
Jeg har vært overalt.
Men jeg bodde lenge i Montana. Noxon.
- Jeg har aldri sett Montana. - Det er vakkert der. Verdt turen.
De fortalte meg om deg.
Hvem er "de"?
Folkene som anbefalte deg.
Og hva sa de?
At du var annerledes.
Er ikke alle annerledes?
Nei.
Det er bra å være annerledes.
Synes nå jeg, i hvert fall.
Det er så godt å være her. Denne dalen er spesiell.
Den lå en gang under en isbre. Under 900 meter med is.
Da den smeltet, oversvømte den hele regionen.
Gravde ut alle disse dalene.
Der kommer alle innsjøene fra.
Se for deg hvordan det var her da.
En diger isblokk, tusen meter høy,
og iskaldt vann som strømmer ut av sprekker.
Det må ha føltes som verdens ende.
Det er der alle mytene kommer fra. Fortellingene om flodbølger.
Alle verdens religioner. Det er samme fortelling, ulik vinkling.
Jeg mener ikke å være respektløs mot noe du tror på.
- Jeg bare... - Nei da.
Jeg synes det er fascinerende.
Det slår meg alltid når jeg er på et sted som dette.
- Verden er et gammelt sted. - Jepp.
Det er nok ingenting den ikke har sett.
Claire hadde jobbet i Europa som sykepleier i Den store krigen.
Nå hadde hun fått jobb i det nyopprettede skogvesenet,
som skulle regulere hogsten og forhindre skogbranner.
Takk skal du ha.
Hyggelig å møte deg, Robert.
- Takk for turen. - Hyggelig å møte deg også.
Ja. Ålreit.
- Her har du den. - Takk.
Trenger du hjelp til noe?
- Niks. - Ålreit.
Ha det godt.
Skremte jeg deg?
Uffameg.
Robert.
Katie!
Det går bra.
Skal bare legge et teppe over...
Mamma...
Miss Thompson?
Er du der oppe?
Robert?
For en overraskelse.
- Hvordan går det? - Fint.
- Ja. Håper ikke jeg skremte deg. - Nei, ikke i det hele tatt.
Jeg skulle akkurat ut på en ettermiddagsrunde
da jeg hørte deg rope.
Ja, riktig.
- Ja, jeg... - Har du...
Jeg var i nærheten og ville bare se hvordan det sto til.
Er det ikke skummelt så høyt oppe?
Nei, det er fredelig.
Jeg ser skyene dannes, og lyset endre seg, og jeg får betalt for det. Det er en gave.
Ja, den ser jeg.
Hvordan havnet du her?
Jeg så en annonse for stillingen akkurat da jeg trengte en jobb.
- Her. Geitrams. - Takk.
En familievenn stilte som referanse.
Som han sa:
"Claire Thompson besitter ikke
blygheten som vanligvis forbindes med kjønnet.
Hun har mer enn tilstrekkelig arbeidsmoral
og er ikke redd for noe som går, kryper eller flyr."
Hvordan er den?
Den er god. Takk.
Alt ser så lite ut her oppe fra.
Ja.
Vil du ta en kikk?
Alt vokser så fort.
Ja, du kan knapt se at det brant her. Det er som om det aldri har skjedd.
Var du her da det brant?
Nei.
Jeg var ikke det.
Men
kona mi og datteren min...
Ja. De kom seg ikke ut.
Å, Robert.
Ja. Iblant føles det...
...føles som om sorgen skal ete meg opp levende...
...men andre ganger føles det som om det skjedde med noen andre.
Men nei, jeg var ikke her.
Ikke da...
Ikke da jeg burde ha vært her.
Da de trengte meg mest.
Iblant hører jeg dem.
Der ute i skogen.
Hører dem snakke og le.
Ja.
Og jeg snur ikke engang på hodet, for jeg er redd
det vil skremme dem vekk.
Så jeg bare lytter...
...til de drar til et annet sted...
Hvor enn slike ting drar.
Jeg har aldri fortalt det til noen.
Synes du jeg høres sprø ut?
Jeg mistet også mannen min, for litt over et år siden.
Han brukte lang tid.
Og da det var over, føltes det som om det var et hull i verden.
Jeg hadde flere spørsmål enn svar. Som om det var første gang noen døde.
Når du går gjennom noe sånt, er ingenting du gjør, sprøtt.
Du går gjennom det du går gjennom.
I skogen er hver minste ting viktig.
Alt er vevd sammen,
du vet ikke hvor én ting ender, og en annen begynner, hvis du ser på det.
De små insektene du ikke kan se, er like viktige som elven.
Det døde treet er like viktig som det levende.
Det må være noe vi kan lære av det.
Hva om du ikke har mer å gi?
Hva gjør du da?
Verden trenger eremitten like mye som predikanten.
Ja.
Er jeg det?
En eremitt?
Det er vi vel begge, på hver vår måte.
Bare venter på å se hva hensikten vår er.
Selv om han visste at det var umulig,
ble han overveldet av tanken på at datteren var tilbake.
Katie?
Kate. Katie?
Å, Kate.
Der.
Så, så.
Å Gud.
Beinet ditt er brukket, vennen. Dette vil gjøre vondt, bare et øyeblikk.
Sånn.
Katie.
Nei.
Vil du ha litt vann, vennen?
- Ja. - Greit.
Opp.
- Oi! - Hva gjorde du?
Hvorfor gjorde du det?
Vann!
Ha det bra.
Katie?
Kate?
Kate!
Kate?
Å se Kate igjen føltes like virkelig som alt annet i livet hans,
selv om han lurte på om det faktisk hadde skjedd.
Mange dager og kvelder vandret han i skogene og markene i regionen
på leting etter henne.
Han fant ingen, men resten av livet ventet han,
i tilfelle hun skulle komme tilbake.
På sine eldre dager
hendte det at Grainier tok Great Northern-toget inn til Spokane.
Han vandret rundt i byen uten retning eller formål,
som om han lette etter noe han hadde mistet for lenge siden.
Null tyngdekraft, og jeg føler meg bra. Kapselen spinner.
Utsikten er virkelig makeløs.
- Hva gjør den fyren? - Roger, kapselen...
Han er i verdensrommet.
Jeg så startraketten bare et par hundre meter bak meg.
Roger...
- Er det...? - Det er oss.
Roger. Du har minst syv baner.
...en kamel spyttet gull fra tennene.
Gull!
Se Sun Tzu, den hellige mannen fra det fjerne østen.
Sun Tzu, den hellige mannen, leser drømmene dine.
Opplev de verdensberømte Bittler Sisters,
eller betal en ticent for å se et monster.
Du!
Kom hit. Ja. Kast steinen til side.
Inne i dette teateret
flyr verdens mysterier rundt som flaggermus og insekter.
Her får du svarene på alt. Kjøp en billett...
Den kvelden gikk han på en kuriositetsforestilling
som lovet å vise ham et monster,
men det var en gutt i kostyme.
Han så ansiktet sitt i et speil for første gang på nesten ti år.
Han kunne se hvordan årene hadde tæret på ham.
Han følte at han bare så vidt hadde begynt å forstå meningen med livet sitt,
selv om det nå begynte å glippe for ham.
ÅPEN COCKPIT FLYTURER
Bare fire dollar, se verden slik fuglene ser den.
AVTALE IKKE NØDVENDIG $4 PER TUR!
Hei, hold deg fast.
Robert.
Vakkert, eller hva?
Vakkert.
Da Robert Grainier døde i søvne en gang i november 1968,
endte livet hans like stille som det hadde begynt.
Han hadde aldri kjøpt et våpen eller snakket i en telefon.
Han ante ikke hvem foreldrene hadde vært, og han etterlot ingen arvinger.
Men den vårdagen,
da han mistet begrepet om opp og ned,
kjente han endelig en forbindelse til det hele.
TOGDRØMMER
Hvis Herren var en redwood
Ville du prøvd å felle ham?
Eller klatret opp hans kjærlige grener Og sett deg rundt?
Hvis elven var tårene
Til de som har gått bort
Ville du prøve å demme den opp
Eller la den strømme?
Tekst: Marie Wisur Lofthus