Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
En gång i tiden fanns passager till den gamla världen.
Mystiska gångar, gömda stigar.
Man svängde runt ett hörn och stod plötsligt öga mot öga
med det stora mysteriet, grunden till allt.
Trots att den där gamla världen är borta nu,
trots att den rullats ihop som en skrivrulle och ställts undan nånstans,
kan man fortfarande känna dess eko.
Kusten är klar!
Hans namn var Robert Grainier,
och i över 80 år levde han i och kring staden Bonners Ferry i Idaho.
Under sitt liv reste han västerut, som längst ett par mil från Stilla havet,
men han såg själv aldrig havet,
och så långt österut som staden Libby, sex mil in i Montana.
När han ensam skickades till Fry i Idaho, var han sex, eller kanske sju år gammal.
Han visste inte sitt exakta födelsedatum.
Ingen berättade för honom hur han förlorat sina biologiska föräldrar.
Ett av hans tidigaste minnen var när han bevittnade massdeportationen
av 100, eller fler, kinesiska familjer från staden.
Grainier förbluffades av hur nonchalant våldet utövades.
Kom upp.
Snälla, unge man.
Jag har blivit huggen bakom knät av en man som kallas Storörade Al.
Och jag vet att han tagit livet av mig.
Det fanns andra minnen han tryckte bort när de dök upp i hans inre.
Han slutade skolan i de tidiga tonåren
och de kommande två årtiondena passerade utan riktning och syfte.
Det var inte mycket som intresserade honom.
Men det ändrades när han träffade Gladys Olding.
Gladys presenterade sig själv som om kvinnor alltid gjorde sånt.
Hej.
Och det kanske var så.
Hej.
Jag har inte sett dig här förut.
Nej, jag har aldrig...
- Första gången? - Min kusin tog med mig hit.
Hans fru är väldigt...
Jag heter Robert.
Jag heter Gladys.
- Trevligt att träffas. - Trevligt.
Kyrkan intresserade honom plötsligt mer än nånsin förut.
Mindre än tre månader senare var de oskiljaktiga.
Det är som att jag förstår mig på precis allt just nu.
Vad tänker du på?
Jo...
Jag tänker att vi borde gifta oss.
Vad?
Vi är gifta.
Vi behöver bara en ceremoni som bevisar det.
Och vår stuga ska ha ett fönster som blickar ut mot floden.
Okej.
Vi måste skaffa hund.
Jag har alltid velat ha en hund.
Okej.
Öppna dörren. Kom igen.
Okej.
- Hej. Kom in. - Vilket fantastiskt hus du har.
Får jag komma in? Vilket ställe.
- Vi ställer sängen här. - Vänd hitåt. Och...
- Fönster? - Ja, här.
Ett till här.
Säg mitt namn en gång till.
Jag älskar att höra dig säga det.
Hur det låter.
Robert.
Plötsligt förstod Grainier sig på livet.
Som om han hela tiden stretat åt fel håll
och nu vänt sig om och börjat färdas nedströms.
Paret byggde en stuga på ett tunnland mark, och där, vid floden Moyie,
påbörjades ett litet liv tillsammans.
På den tiden tog Grainiers arbete honom långt hemifrån.
Han jobbade sida vid sida med män från fjärran länder
han aldrig hört talats om.
Platser som Shanghai och Chattanooga.
Han fann tröst i hur lätt de kom överens med varandra
och blev tillfälliga familjer.
Men sen, sommaren 1917,
jobbade han med att bygga Robinson Gorge-bron
för Spokane International Railroad.
Han hade aldrig jobbat med järnvägar förut
och han ångrade att det blev så.
Okej, killar, han är här borta.
- Den unga killen som sågar balken där. - Ja.
Kom igen. Ta honom.
Upp med honom.
Kom här.
Upp med honom.
Vad har han gjort?
Upp med honom.
- Du där. - Vänta lite.
Men vad har han gjort?
Ett, två...
Upp med honom! Sådär.
Ta med honom ut.
Vad hade han gjort?
Jag vet inte.
Va? Hallå.
- Herre... - Vad gör han?
Ni har visat den här gamla floddalen vem som bestämmer.
Ni har räddat Spokane International.
Man fick färdas långt runt den här ravinen förut.
Ni har gjort en ny del av landet tillgänglig.
Det är inte de egyptiska pyramiderna men ni har gjort nåt helt jäkla otroligt.
Flera år senare, byggdes en bro av stål och betong 16 kilometer uppströms,
och den här sågs som föråldrad.
Så, låt oss kolla om hon håller.
Jag har saknat dig.
Hej.
Åh, Gladys.
- Gud. - Gud, ja.
Hon somnade precis.
Är hon...
Gå och titta.
Hon har blivit så stor.
Hon börjar likna dig.
Skönt att hon åtminstone liknar nån av oss.
- Inga brutna fingrar den här gången? - Jag tror inte det.
Jag väntade dig inte så snart.
Jag kunde inte sluta gå förrän jag kom fram.
Kolla på det här.
Jag väntade mig inte så mycket, efter vad du redan skickat.
Det sista partiet var lättfällt.
- Det blir en ordentlig middag ikväll. - Gör dig inte för mycket besvär.
Nej, kom. Jag vill visa en sak.
Träffade du nån du kände sen innan?
Ja. Några killar från Oregon-jobbet.
Hade de bra historier att bjuda på?
Ja. De bjöd på bra historier, men vem vet om de är sanna eller ej?
Hon tittar på ljuset. Kolla.
Kolla. Ser du?
Visst är det fint?
Hej, hjärtat.
Ja.
Ska jag mata dig?
Hit med lite kyckling.
Kom igen.
- Ska vi lägga oss? - Ja.
Vad tror du?
Vilken lustig vagga.
Det är en fiskfälla.
Vagga.
Robert...
Vaknade hon?
Skrek hon?
Inte så farligt.
Hon var bara hungrig.
Vet du vad hennes olika skrik betyder?
De flesta, tror jag.
Hur mycket tror du att hon vet?
Jag vet inte.
Lika mycket som en hundvalp?
En valp klarar sig själv när den slutat dia sin mamma.
Ett barn skulle inte klara sig själv när den slutat amma.
En hund vet mer än ett barn tills barnet lärt sig ord,
och inte bara ett par ord.
En tam hund kan också många ord.
Lika många som en bebis i alla fall.
Vilka ord?
Jag vill bara höra din röst.
Jo, men "apport"
och "kom hit".
"Ligg" och "sitt"
och "rulla runt".
Den kan orden på de saker den kan göra.
Tror du att hon vet att jag är hennes pappa?
Såklart hon gör.
Innerst inne så vet hon.
Även om hon inte vet att hon vet det än.
Oroa dig inte.
Du har gott om tid att vara hennes pappa.
Skönt att du är hemma.
Jag vill inte att du ska försvinna.
Varsågod.
Ja.
- Nej. Ät den inte. - Doftar den gott?
Ursäkta. En minut till bara.
Ska jag ha handen i fickan?
Vad tycker du?
Det verkade som att så fort Grainier vant sig vid att vara hemma
var det avverkningssäsong igen och dags att ge sig av.
Han jobbade med kringresande män, de flesta utan hem och familjer.
De gick från jobb till jobb, från stat till stat, var jobbet än tog dem.
Och även om världen inte la märke till dem,
gjorde de ett bestående intryck på Grainier.
En gång jobbade han med en man i två år utan att de sa ett enda ord till varandra.
Så jag svarade: "Jag letar inte efter sånt guld."
Du då, mister? Har du nånsin varit nere i Kalifornien?
Kan man inte få lite lugn och ro nånstans i världen?
Det var de enda orden Grainier nånsin hörde mannen yttra.
Han glömde dem aldrig.
En annan var Hank Healy som byggt ett hem i en trädstam.
Det är trösterikt. Om jag har ett problem...
Han mötte apostel Frank,
en skogshuggare som talade om Bibeln med sån förtrogenhet
att det lät som om han var där när allt skrevs.
Det är som gamle Bileam i Bibeln.
Ibland väljer Gud märkliga sätt att säga de saker man behöver höra.
Ibland är det en åsna som pratar med en, ibland nåt helt annat.
En gång var jag i Nebraska. Gud bad mig att åka till Omaha.
När jag klev av tåget stod det "Opelika" på skylten.
"Opelika?" sa jag. Då förstod jag att jag börjat se dåligt.
Prisa Gud och halleluja.
Det där får räcka.
Förstår du vad jag menar i stort?
Så Gud rörde vid hans höft.
Och för resten av Jacobs liv så haltade han illa.
Jacob var bra på många saker. Han skötte sitt utan nån annans hjälp.
Men i slutändan var det inte...
Vem är det?
Ursäkta, mina herrar. Ledsen att jag stör.
Heter nån av er Sam Loving och kommer från New Mexico?
Även känd som Buckskin Sam i södra Arizona och delar av Kalifornien.
Jag har letat länge efter den här mannen. Jag har ett meddelande till honom.
Jävlar.
Jösses! Kom igen.
Herregud.
Vad i helvete?
Han sköt kallblodigt min bror, Martin Brown, i Gallup, New Mexico.
Det skedde 5 augusti, 1893.
Han dödade honom på grund av hans hudfärg.
Om nån tar anstöt av det jag just gjort så låt oss göra upp nu på en gång.
Jag vill inte leva resten av livet på helspänn.
Då så, vad bra.
Ledsen att jag störde ert arbete.
Jag visste inte att träd kunde bli såhär stora.
I hjärtat av den här branschen fanns en man vid namn Arn Peeples,
en kringresande med okänt ursprung, vars förmåga användes sporadiskt men specifikt.
Håll för öronen nu, alla Minnesota-pojkar.
Jag visste det.
- Rör inte den där. - Vi ska inte.
Kolla inte ens på den.
Han var oftast äldst på plats.
Han pratade oavbrutet och höll sig borta från hårt arbete.
Ge mig yxan när ni behöver en paus.
Börjar jag hugga nu så kommer flisorna fortfarande yra omkring imorgon bitti.
Jag är gjord för att fälla träd på sommaren.
Jag funkar inte förrän det är 40 grader ute.
Det ser bra ut.
Allt det här för lite regn.
På min tid jobbade man dygnet runt, inte bara när det passade en.
På den tiden borrade vi stammarna fulla av hål.
Ibland väntade vi en vecka på rätt vind för att fälla de där jättarna.
Och då dundrade de ner allihop samtidigt.
Träd dubbelt så stora som de här.
Jag jobbade på en bergstopp vid Bisbee, Arizona.
Vi var bara 18, 20 kilometer från solen.
Termometern visade 47 grader.
Och varje grad var en evig plåga.
Och det var bara i skuggan.
Och det fanns ingen skugga.
Här kommer han igen.
Om Herren var ett redwood-träd
Skulle du ta en yxa och låta honom falla?
Eller klättra upp i hans trygga grenar Och titta ner på allt och alla?
Om floden var tårar Från de som gått vidare...
Sluta sjung! Jag försöker sova här.
- Arn, gå och lägg dig. - Sluta sjung!
Du, Arn.
Jag ska inte sjunga mer.
Nej.
Du berättade för Adrien att de här tälten är från inbördeskriget?
Det stämmer. Unionens infanteri.
Sen gick de vidare till kavalleriet under indiankrigen.
De här gamla grejerna har levt längre än människorna som bott i dem.
Grov duk, men de överlever nog oss alla.
Vad håller dig vaken där borta?
Arn, tror du att...
våra misstag följer oss genom livet?
Jag vet inte.
Jag har sett onda män hyllas och goda män knäckas.
Om jag hade svaret skulle jag nog sova bredvid nån vackrare än du.
Vad var det för sång du sjöng?
Den har inget namn. Den bara kom till mig.
Du kan väl sjunga lite till?
Nej. Jag vill inte göra Minnesota-pojkarna arga.
Vänta lite, jag...
Här.
Varje jobb tog dem djupare och djupare in i skogen.
Världen verkade ha en outsinlig aptit på timmer.
Så de jobbade från soluppgång till kvällsmat.
De fällde gran, cedertall och tamarack, douggran och vit tall,
och i processen förändrades bergssidornas utseende drastiskt.
En bra sågare bedömde korrekt hur ett träd skulle falla 99 gånger,
men den hundrade gången kunde bli ödesdiger.
Träd! Hallå!
- Hjälp! - Se upp!
Hjälp!
- Hämta hjälp! - Hjälp!
Hjälp!
Sådär.
Nu lämnar de inte den här världen utan nåt som visar att de var här.
Helvete också.
Jag önskar att jag kunde ge oss ledigt idag, men det är företaget som bestämmer.
Krigets behov av virke upphör inte bara för att vi har en dålig dag.
Grainier oroade sig alltmer för att nåt olycksbådande förföljde honom,
att döden skulle hitta honom här ute,
långt från den enda plats han verkligen ville vara på.
Vad har du för nåt?
Jag har en kotte.
Har du en kotte?
Jag har en kotte.
Ska vi fånga hönan?
Titta, där är en.
Där är hönan.
- Kom hit, lilla höna. - Kom hit, lilla höna.
- De går in. - De går in.
- De går in! - Hönan!
- Hönan!
De kommer att sova i din säng och äta din mat.
Hon är en ny person varje gång jag träffar henne.
Jag missar hela hennes liv.
Jag känner också så.
Det går så snabbt.
- Vill du skjuta? - Nej.
Bara hjorten vill att jag skjuter.
Gladys.
Skjut inte.
Skjut mig inte.
Fortsätt väsnas, så gör jag det.
Bra skott.
Tänk om vi följde med dig?
Ut i skogen.
Ut i skogen?
- Hur...? - Jag skulle vara till hjälp.
Jag kan dra in lite pengar på att tvätta kläder.
Hon är inte lika krävande längre.
Du skulle vara till hjälp.
Vissa av de andra har ju haft sina fruar med sig.
Nej, inte vissa av de andra. Bara en gammal man.
- Och det unga paret från Kalifornien? - Dick Clinton var borta efter en vecka.
Och de hade inget barn.
Det är...
Det är väldigt farligt.
Jag försöker bara hitta ett sätt.
Jag vet.
Grainier försökte hitta jobb närmare hemmet.
Han tog småjobb där han kunde.
Men kriget var över och det fanns få välbetalda jobb.
- Ledsen att du fick vänta, Robert. - Ingen fara.
Okej.
Varsågod.
Okej. Tack så mycket.
- Tack. - Tack.
Om du behöver nåt, vet du var jag finns.
Det var svårare än nånsin att få pengarna att räcka till.
Han visste det inte då,
men han skulle alltid se tillbaka på den här tiden som sin lyckligaste.
Vad har du där?
Ägg.
Ja, det är likt ett ägg.
Sådär.
Är du trött, Katie? Dags att lägga sig?
Ja.
Du har blivit så stor.
Snart kommer du att bära mig.
Det kanske finns ett bättre sätt.
Vi kanske kan göra det här till en farm.
Jag kan odla dubbelt så mycket som nu.
Då kanske vi kan spara ihop tillräckligt mycket för att bygga ett litet sågverk.
Då kanske du kan vara hemma mer.
Vi kan köpa en häst eller en mula, på kredit antar jag.
Ja, helt klart på kredit.
Det krävs mer än så för ett sågverk. Det är inte billigt, men...
Det har jag inte sagt heller.
Nej, men det är en bra idé.
- Det är en bra idé. - Ja.
Kom nu, Katie. Säg hejdå.
Katie, kolla på det här.
Jag går bara.
- Okej. - Jag älskar dig.
Jag kommer att sakna dig.
Jag älskar dig med. Okej.
Kom, Kate. Säg hejdå till pappa.
Kate. Kom igen.
Katie, lägg ner den där.
- Ursäkta, jag söker förmannen. - Fortsätt ditåt.
Tack.
De flesta jobb gav fyra dollar om dagen, minus utgifterna som företaget täckte.
Han och Gladys trodde att en sista lång vända i skogen
skulle ge dem tillräckligt för att bygga ett sågverk hemma.
Ska ni jobba vidare eller är ni klara för säsongen?
Jag vet inte än.
Det känns aldrig bra när ett jobb tar slut av nån anledning.
Det väcker en rastlöshet.
Det är för att det är ett hårt jobb, inte bara för kroppen, utan för själen.
Vi fäller träd som stått här i 500 år.
Det påverkar själen oavsett om man märker det eller ej.
Jag har 200 dollar i fickan imorgon bitti.
Det gör inte ont i själen. Inte alls.
Det är för att ni Minnesota-killar inte kan nåt om historia.
- Är träden verkligen så gamla? - Vissa är till och med äldre.
Den här världen är sammanflätad på ett invecklat sätt.
Vi är inte medvetna om hur de trådar vi drar i påverkar det stora hela.
Vi är blott barn på den här jorden, som drar ut bultar ur pariserhjulet
och tror att vi är gudar.
Det är skitsnack. Jag har varit i Washington med.
Huggit mig upp genom hela Kanada och tillbaka igen.
Det finns tillräckligt med timmer för att hugga i 1 000 år.
När den sista är fälld
kommer den första ha vuxit sig lika stor som det vi har här idag.
Jag tänkte samma sak när jag var ung.
Exakt samma sak.
Ska du vidare, Robert? Eller ska du packa ihop?
Jag ska packa ihop och åka hem.
Jag saknar min fru och min dotter.
Vad heter hon? Din fru?
Gladys.
Walesiskt. Ett namn av fin börd.
Ja, det stämmer in på henne.
De där gamla namnen bär på kraft.
De som bär dem är välsignade.
Har du familj nånstans?
Min familj finns
överallt där jag möts av ett leende.
Jag har aldrig varit nånstans där jag inte haft familj.
Förutom i Kansas. Det är bara en skock galningar som bor där.
Det är fint att ha dig här.
Det är inte många jag stöter på mer än en gång i det här livet.
Det är en välsignelse när man återses.
Jag vet inte var åren tar vägen, Arn.
Om du kommer på det, berätta för mig.
Jag vill be om ett par tillbaka.
Det kändes som att folk som Arn Peeples skulle lämna världen i ett rökmoln
och en hög explosion.
Men det slutade annorlunda än så.
- Hämta hjälp nån! - Hjälp!
- Vem är det? - Vi har en skadad.
Arn!
- Arn? - En död gren träffade honom.
Arn, hör du mig?
Jag mår bra. Jag bara...
Hjälp mig sätta mig upp.
Okej. Långsamt.
- Kan vi få lite vatten? - Jag såg min syster och hennes man.
De var här alldeles nyss. Såg ni vart de tog vägen?
Arn...
Han fick yrselattacker
och blev alltmer drömmande och glömsk de kommande dagarna.
Till slut glömde han till och med sitt eget namn.
Hör du?
Vackert, va?
Så vackert.
Vad är vackert, Arn?
Alltihop.
Precis allt.
Arn Peeples var min vän.
Han sa att ett träd var en vän...
...om man lät det vara.
Men så fort klingan skar in utbröt ett krig
och trädet var en mördare.
Men han bråkade inte med det där trädet.
Det var bara en död gren.
Så jag...
Jag vet inte vad budskapet är.
I Jesu namn...
- Amen. - Amen.
Grainier hade mött döden förut, men aldrig förlorat nån som stod honom så nära.
Han var rädd att den där döda grenen var menad för honom.
Att nåt slags straff var i antåg.
Robert?
Vad är det för nåt?
Herregud.
- Kolla. - Var är det nånstans?
- Är vi på väg dit? - Det är inte långt borta.
- Wow. - Wow.
Hallå.
Vad är det för nåt?
Mary! Har du sett Gladys?
Inte?
Gladys!
I två veckor genomsökte han varje stad i närheten
för att hitta Gladys och Kate.
Fyra och femtio.
Men de fanns ingenstans,
så han återvände till sitt tunnland för att vänta på dem.
Vänta lite.
Det här är till dig.
Tack.
Där, ja.
- Vatten! - Vatten?
Ska du vattna plantorna åt mamma?
Är det inte lite väl?
Förtjänade de verkligen det?
Hur kunde det ske?
Hur?
Hej, Robert.
Är du hungrig?
Jag visste inte vad jag skulle finna här.
Folk berättar otroliga historier om dig i stan.
- Jag ska betala tillbaka för det här. - Det har jag inte bett om.
Jag är tacksam att du kom upp hit
för att se till mig.
Vi tar en promenad.
Det här är en bra plats för en stuga.
Gillar du hur jag säger ditt namn?
Robert.
De...
De kommer inte tillbaka.
Förlåt mig.
Jag vet inte vad som tog åt mig.
Flå honom.
Grainier byggde ett vindskydd på tomten och där bodde han resten av sommaren.
Han fiskade öring
och letade efter en sällsynt och smakrik svamp som kanadensarna kallade murkla,
som växte på mark där eld härjat.
Han erkände det inte för nån,
men han hoppades att Gladys och Kate kanske skulle komma tillbaka.
Och då ville han vara förberedd.
Hallå där!
Bort därifrån!
Var kom ni ifrån?
Vem tillhör du?
Hallå?
Borde inte ni vara i stan? Ni ser ut som stadshundar.
Kom.
Hoppas att ni gillar fisk.
Okej. Blunda. Är du beredd?
Så, du är klar. Kom igen.
Är det verkligen dina valpar?
Vad gör du ända här borta?
Hur mycket vet du?
Kan du rulla runt?
Och sitta?
Apportera?
Katie!
Ser du?
Vad är det för ras tror du?
Jag vet inte.
- De är rätt vargaktiga. - Eller hur?
Hon kanske...
Red Dog kanske fick ihop det med en varg därute nånstans,
på egen hand, du vet?
Nej, det är omöjligt.
Varför det?
Bara alfahanen parar sig.
Vargflockens ledare.
Honvargen som han väljer att befrukta är den enda som blir brunstig.
Tänk om
Red Dog var brunstig?
Han väljer bara en.
Tänk om hon närmade säg ledaren
vid exakt rätt tillfälle?
Förstår du?
Skulle han inte göra det för det nya i upplevelsen?
"Det nya i upplevelsen"?
Ja.
Vad?
"Det nya i upplevelsen."
Kan du också yla?
Hej, kompis.
Hej, lilla vän.
Med Ignatius Jacks hjälp reste han stugans fyra väggar
exakt där den gamla hade stått.
Red Dog?
Han kunde inte förmå sig att bygga upp sovrummet igen.
Det året uppenbarade sig en stor komet på himmelen.
Många trodde att undergången var nära.
Men efter två veckor bleknade den bort lika stilla som den kom.
Den nya stugan var väldigt lik den första.
Men ibland överväldigades han av dess tomhet.
Åren gick och han fortsatte att vänta.
Men han visste inte längre vad han väntade på.
Gå till området med de vita tallarna, allihop!
Varenda ett av de där träden ska ner för berget
innan jag vaknar på Herrens dag!
Efter det får ni avdrag på lönen med en dollar per dag.
Kom igen!
Flytta på dig, gamle man. Jag gör det där.
Hämta en vanlig såg.
Jag vet inte vad...
Se upp, killar!
Säg till om du behöver vatten.
Behöver du hjälp?
Kan jag värma mig lite?
- Billy? - Ja.
Är det du?
Ja. Känner jag dig?
Ja, vi jobbade ihop i Salmo-Priest för några år sen.
Jag var en vän till Arn Peeples.
Robert.
Just det.
Hej, Robert.
Fint att se dig.
Detsamma.
Tänk att du fortfarande är här ute.
Jag orkar knappt i min ålder.
Jag ser bara till att ångdragaren är väloljad och har vatten.
Mer klarar jag inte, men det är ett levebröd.
Jo, Billy, tycker du att det har förändrats här ute?
Eller så kanske det alltid varit såhär.
Jag kanske själv var lika tuff som killarna är nu.
Jag minns det bara inte.
Det är den eviga frågan, inte sant, min vän?
Det är frågan.
Ja.
Hur är det med Arn?
Hur det...?
Jag har inte träffat honom på, jösses...
minst ett år, kanske längre.
Ja. Nej.
Jag har inte heller träffat honom.
Sånt är väl livet?
Jag ska hjälpa dig.
Jag gör det.
- Mina händer funkar inte idag. - Jag gör det.
Jag hjälper dig.
- Tack. - Inga problem.
Och därmed hade Grainier gjort sitt som skogshuggare.
De senaste åren
hade han trott att en stor uppenbarelse om livet skulle komma till honom.
Vad är det för nåt?
Kan du göra det?
Men ingen hade kommit än.
Och han tvivlade på att det nånsin skulle ske.
Hej.
Har du inte rensat ogräset?
Det fanns många jobb att få i stan för den som var redo att leta efter dem.
Sorgliga omständigheter gjorde att han blev ägare till två hästar och en vagn.
Avery?
Avery Pinkhams hjärtproblem hade utan problem diagnostiserats och botats
om han fötts en generation senare.
Mr Pinkham!
Han fick köpa alltihop av familjen Pinkham för 300 dollar på avbetalning.
Så han började transportera saker och människor.
Det blev en biljett till en slags show,
iscensatt av hans grannars dårskap och åtaganden.
Har ni det bra där bak?
Ja.
Jobbet förde honom närmare dem än han varit på åratal.
Och ändå kände han sig ännu mer ensam.
Inte?
Var försiktig med kaninerna. De vet inte att du inte tänker skada dem.
Katie.
Miss...
- Miss Thompson? - Claire. Du måste vara Robert.
- Ja, frun. - Trevligt att träffas.
Detsamma.
Jag letade efter dig på tågstationen.
Jag väntade ett par minuter och sen började jag gå.
Jag ber om ursäkt. De här tjejerna var trögstartade i morse.
Vill du fortfarande att jag kör dig till utkiksplatsen?
- Om det inte är till besvär? - Självklart inte. Hoppa upp.
- Vill du...? - Ja.
Åh, okej.
Då så.
Okej, är du redo?
Då så.
Var är du ifrån?
Jag har varit överallt.
Men jag bodde länge i Montana. Noxon.
- Där har jag aldrig varit. - Det är oerhört vackert. Värt ett besök.
De har berättat om dig.
Vilka då?
De som rekommenderade dig.
Vad sa de då?
Att du är annorlunda.
Är inte alla annorlunda?
Nej.
Det är bra att vara annorlunda.
Så ser jag det i alla fall.
Jag är så glad att vara här. Den här dalen är speciell.
Den låg under en glaciär förut. 900 meter tjock is.
När den gick sönder översvämmade den hela området.
Och karvade ut de här dalarna.
Alla sjöar kommer därifrån.
Tänk hur det var här på den tiden.
Ett stort isblock, flera hundra meter högt,
och sprickorna och det iskalla vattnet.
Det måste ha känts som jordens undergång.
Alla myter kommer därifrån, du vet? Alla översvämmningshistorier.
Alla religioner världen över.
Det är samma historia, sedd ur olika perspektiv.
Jag menar inte att vara respektlös mot nåt du tror på. Jag bara, du vet...
Nej.
Det är bara så fascinerande.
Jag kan inte hjälpa det på en sån här plats.
Världen är en gammal plats.
Ja.
Det finns nog inget den inte har sett.
Claire jobbade som sjuksköterska i Europa under första världskriget.
Nu hade hon anställts av landets nybildade skogsmyndighet,
som en del i arbetet med att sköta avverkningar och förebygga skogsbränder.
Tack.
Trevligt att träffas, Robert.
- Tack för skjutsen. - Trevligt att träffas.
Ja. Okej.
- Varsågod. - Tack.
Behöver du hjälp?
- Nej. - Inte? Okej.
Ha det så bra.
Skrämde jag dig?
Jösses.
Robert.
Katie!
Det är ingen fara.
Du ska få en filt över...
Mamma...
Miss Thompson?
Är du där uppe?
Robert?
Vilken överraskning.
Hur mår du?
Bra.
Hoppas att jag inte skrämde dig.
Nej, inte alls.
Jag skulle just ge mig ut på min eftermiddagsrunda
och så hörde jag dig ropa.
Ja.
- Ja, jag... - Var det...?
Jag hade vägarna förbi och ville bara kolla hur du har det.
- Känns det inte läskigt såhär högt upp? - Nej. Det är fridfullt.
Jag ser hur molnen rör sig och ljuset förändras,
och jag får betalt för det.
Det är en gåva.
Det kan jag förstå.
Hur hamnade du här?
Jag såg ett flygblad om jobbet, precis när jag behövde det.
Här, eldgräs.
Tack.
Det krävdes en rekommendation från en familjevän.
Med hans ord:
"Claire Thompson saknar helt
den blygsamhet som ofta förknippas med hennes kön.
Hon har högre arbetsmoral än de flesta
och är inte rädd för nåt som går, kryper eller flyger."
Hur smakar det?
Det är gott. Tack.
Allt ser så litet ut här uppifrån.
Ja.
Vill du ta en titt?
Allt växer så snabbt.
Man ser knappt några spår av branden. Det är som att det aldrig hänt.
Var du här när det brann?
Nej.
Det var jag inte.
Men...
min fru och mitt barn...
Ja, de klarade sig inte.
Åh, Robert.
Ja, ibland...
...känns det som att sorgen äter upp mig levande.
Men ibland känns det som att det hände nån annan.
Men nej, jag var inte här.
Inte när...
Inte när jag borde ha varit här, antar jag.
Inte när de behövde mig som mest.
Jag hör dem ibland.
Ute i skogen.
Hur de pratar och skrattar.
Ja.
Då vågar jag knappt vända på huvudet
för att inte skrämma bort dem.
Så jag lyssnar bara...
...tills de försvinner iväg nånstans...
Vart nu såna saker tar vägen.
Jag har aldrig berättat det för nån.
Får det mig att låta galen?
Jag har också förlorat min make, för lite mer än ett år sen.
Det tog lång tid för honom.
När det var över, lämnade det ett hål i världen.
Jag hade fler frågor än svar.
Som om ingen människa nånsin dött förut.
När man går igenom nåt sånt, är inget man gör galet.
Man bara går igenom det man går igenom.
I skogen har varenda liten sak betydelse.
Allt hänger samman, så man vet inte var en sak slutar och en annan börjar,
om man kollar ordentligt.
De osynliga insekterna spelar en lika viktig roll som floden.
Det döda trädet är lika viktigt som det levande.
Det måste finnas nåt att lära av det.
Tänk om man inte har nåt kvar att ge?
Vad händer då?
Världen behöver en eremit i skogen lika mycket som en kyrkpredikant.
Ja.
Är det vad jag är?
En eremit?
Jag tror att vi båda är det, på vårt eget sätt.
Vi väntar på att få veta varför vi lämnats kvar här.
Han förstod att det inte var möjligt,
men tanken på att hans dotter återvänt överväldigade honom.
Katie?
Kate.
Katie?
Åh, Kate.
Okej.
Herregud.
Du har brutit benet.
Det här kommer att göra ont.
Okej.
Katie.
Nej.
- Ska du hämta vatten, hjärtat? - Ja.
Okej. Upp.
Wow.
Vad gjorde du?
Varför gjorde du så?
Vatten!
Hejdå.
Katie?
Kate?
Kate!
Att återse Kate kändes lika verkligt som allt annat i hans liv,
även om han undrade om det verkligen hade hänt.
Han tillbringade många dagar och kvällar i skogar och fält i området
på jakt efter minsta spår av henne.
Även om han inte fann nåt, tillbringade han resten av livet med att vänta.
Han ville vara där om hon nånsin kom tillbaka.
Under hans sista år
tog Grainier ibland Great Northern-tåget till Spokane.
Han gick runt i stan utan mycket till mål eller syfte,
som om han letade efter nåt han för längesen tappat bort.
Uppfattat. Noll gravitation och jag mår bra. Kapseln roterar.
Utsikten är magnifik.
Vad gör han?
Uppfattat.
Han är i rymden.
Jag såg raketsteget, bara ett par hundra meter bakom mig.
Uppfattat...
Så är det där...?
Det där är vi.
Uppfattat. Redo för minst sju omloppsbanor.
...en kamel som spottar guld.
Guld!
Skåda Sun Tzu, den heliga mannen från fjärran östern.
Den heliga Sun Tzu kan tyda dina drömmar.
Upplev de världskända Bittler-systrarna,
eller ännu bättre, för en liten slant får du se ett monster.
Du där.
Kom hit. Ja. Låt inget hindra dig.
Inne på den här teatern
svärmar världens mysterier som fladdermöss och insekter.
Här finns svaret på allt. Köp en biljett...
Den kvällen på teatern, såg han en föreställning
som utlovade ett riktigt monster,
men det var bara en pojke i en kostym.
Han såg sig själv i spegeln för första gången på ett årtionde.
Han såg att åren tagit ut sin rätt.
Han kände att han just börjat få en vag förståelse av sitt liv,
även om det höll på att rinna honom mellan fingrarna.
ÖPPEN COCKPIT FLYGTUR
Bara fyra dollar. Se världen som bara fåglarna ser den.
Det är bäst att du håller i dig.
Robert.
Vackert, va?
Så vackert.
När Robert Grainier dog i sömnen nån gång i november 1968,
avslutades hans liv lika lågmält som det börjat.
Han hade aldrig köpt ett vapen eller pratat i en telefon.
Han hade ingen aning om vilka hans föräldrar var
och han lämnade inga arvingar efter sig.
Men den vårdagen, när han tappade uppfattningen om vad som var upp och ner,
kände han sig till slut som en del av allt.
Undertexter: Jessica Roos