VELKOMMEN TIL DETROIT
Detroit, giv en hånd
for Trevor Noah!
Hvad så, Detroit?
Hvordan har I det i aften, alle sammen?
Velkommen til showet.
Tak, fordi I er kommet.
Se engang. Sikke en aften.
Her er vi. Detroit, Michigan.
Vi klarede det.
Jeg har virkelig nydt det. Jeg nyder alle steder.
Jeg morer mig mere i mit liv end nogensinde før.
Jeg nyder Amerika mere nu, end jeg nogensinde har gjort.
Hver dag.
Jeg ved ikke, hvad det er.
Jeg tror, det er...
Man nyder et sted mere, når man ved, det snart forsvinder.
Det har en...
Det giver en anden følelse. Man tænker:
"Smagen af den endelige sæson."
Man ved aldrig med Amerika. Det gør man ikke.
Hver dag er den bedste dag
og muligvis den sidste.
Jeg har det virkelig godt.
Dette år var en velsignelse,
fordi jeg rejste verden rundt
og lavede shows nye steder.
Hvor jeg altid gerne har villet optræde.
Jeg optrådte i Berlin for første gang nogensinde.
Det var helt fantastisk.
Men folk hylede mig ud af den, før jeg tog dertil.
Ligesom med Detroit, hvor folk siger: "Pas på med Detroit."
Sådan var folk også med Tyskland.
Da jeg skulle til Berlin, sagde de: "Tyskland?
Kan de grine?"
"Hvad mener du? De er mennesker."
"Jeg ved nu ikke. Griner de?"
Det krøb under huden.
På vej til Tyskland
tænkte jeg, at tyskerne måske bare siger:
"Ja, ja.
Det var et standupshow."
Det gør de ikke. De griner.
De er et fantastisk publikum.
Berlin var fantastisk.
Byen kommer snigende, for den er...
Den er så kulturelt mangfoldig.
Der er et levende kunstmiljø.
Fantastisk musik.
Historien...
Historien i Berlin er dyb og rig.
Jeg elsker at rejse og se steder, når jeg er i visse byer,
og i Berlin tog jeg med på en rundvisning,
og det var en god tur.
Jeg ville ønske, jeg var blevet advaret om Berlins smertefulde historie.
For det var jo nazisternes hovedkvarter.
Så alt har forbindelse til Hitler. Det vidste jeg ikke.
Jeg troede, det skulle være hyggeligt.
Jeg stillede mange spørgsmål.
Det var en dæmper på humøret.
Vi er ude.
Guiden kørte sin rutine.
Han var også glad. "Her bag mig, kan I se
en af de største lufthavne, der nogensinde er bygget.
Ja, det er en berømt lufthavn i Berlin,
og den er så stor, at vi kunne filme
hollywoodfilmen The Hunger Games inde i denne lufthavn.
Nogen spørgsmål?"
Og jeg sagde: "Hold da op. Hvor gammel er den?"
"Den er næsten 100 år gammel."
"Hold da kæft! Hvem byggede den?"
"Ja. Det er den uheldige del
af historien.
Lufthavnen blev bygget af Hitler."
Jeg kunne se, jeg ødelagde det.
Så jeg ville løfte humøret.
"Hvilken Hitler?"
"Hvilken Hitler?
Er der en anden Hitler?"
"Måske Henry Hitler." "Henry Hitler?
Hvem fanden er Henry Hitler?"
"Kender du ikke Henry Hitler?"
Det virkede ikke.
Helt ærligt.
Det var anspændt, men godt.
Med godt mener jeg,
at det var dejligt,
at folk ikke begraver deres historie.
Med det mener jeg...
Med det mener jeg, at når man rejser gennem Tyskland,
selvom man ikke tager på museer, kan man ikke undslippe den fortid,
både Berlin og Tyskland har.
Der er monumenter spredt i byen.
Fremtrædende monumenter.
De er til minde om det, Tyskland gjorde mod millioner af jøder
og andre mennesker verden over.
Man ser det, man forstår det, de taler om det.
De lærer deres børn om det. De underviser børn i skolen.
De siger: "Det er, hvad Tyskland gjorde."
De giver dem den viden.
Men de giver dem ikke skyldfølelse.
Det er en utrolig balance, de rammer.
De siger til børnene: "Børn, jeg håber, I forstår.
Tyskland gjorde det.
I er ikke ansvarlige, for I var der ikke.
Men fordi I er Tysklands fremtid,
er det jeres ansvar at sørge for, at det ikke sker igen."
I Tyskland elskede jeg,
når de talte om deres historie. De var så ligefremme.
De ved, det gør ondt.
De ved, det er en skamplet
på deres folk, men de gemmer sig ikke for det.
Da jeg så dem gøre det, tænkte jeg:
"Jeg ville ønske, Amerika gjorde det."
For I...
Ser I nogensinde, hvor akavet det er
at tale om historie i Amerika?
Det er anspændt.
Uanset hvad emnet er. Det er anspændt.
Columbus Day er en af de dage.
Hvert år er der en kamp i New York. Der var en kamp her i Detroit.
Der var en 110 år gammel buste af Christoffer Columbus.
Så siger det halve af Detroit: "Væk med den."
Den anden halvdel siger: "Den skal blive."
Det samme i New York hvert år. Columbus Day.
Columbus Day, Indigenous Peoples' Day.
Der var et interview engang.
Det var ikke meningen, det skulle være sjovt.
Journalisten spurgte en fyr:
"Hvad skal du på Indigenous Peoples' Day?"
"Det er Columbus Day.
Jeg er så træt af, at folk ændrer navnet.
Vi er stolte af den dag.
Det er Christoffer Columbus. Columbus Day. Sådan er det.
Hvordan ville du have det, hvis der kom nogen
og tog noget, der har været der længe,
og bare kaldte det noget andet?
Hvordan ville du have det?"
"Men er det ikke
meningen med Columbus Day?"
Jeg er ikke fan af Indigenous Peoples' Day.
Navnet kan jeg ikke lide.
Det er uspecifikt. Det er dovent.
"Indfødte folks dag." Hvilke indfødte? Hvor?
Giv mig noget.
Det gode ved Columbus Day?
Det var specifikt.
Det var en specifik, inspirerende historie
om en mand ved navn Christoffer Columbus,
der troede på, mod alle odds,
at han kunne sejle den forkerte vej rundt om Jorden
og komme til Indien fra den anden side.
Ingen troede på ham.
Ja.
Han sagde: "Jeg gør det." De sagde: "Det kan du ikke."
"Jeg gør det." "Du kan ikke gøre det!"
"Jeg gør det!" "Det kan du ikke, Chris!"
Han indsamlede pengene, han kæmpede i årevis, han fik skibene.
Og han sejlede den forkerte vej rundt,
og han klarede det ikke.
Han nåede ikke engang den anden side af Indien,
han endte et sted kaldet Caribien.
Han sagde: "Dette er Indien."
Folkene der sagde:
"Jeg ved ikke, om du har spist nogle af de urter, vi har her,
men det her er ikke Indien."
"Det er Indien, og I er indere."
"Min bror, vi er ikke indere."
"Jeg ved, hvad en inder ikke er.
I er indere, bare fra den anden side.
Så I er vestindere."
Og han stod fast.
Christoffer Columbus stod fast hele livet.
Andre opdagelsesrejsende sagde: "Chris.
Jeg tror ikke, du nåede til Indien."
"Det er Indien."
"Jeg tror ikke, det er Indien." "Det er Indien."
Da han døde, benægtede han stadig muligheden for,
at han aldrig nåede frem til Indien.
Ikke bare det, venner, han satte aldrig fod i Nordamerika.
Nogensinde.
Og alligevel
fik han en mærkedag
opkaldt efter sig
i Amerika.
Det er den inspirerende historie om,
hvordan hvide mænd kan fejle og vinde.
Ved I, hvor meget selvtillid det kræver?
Det er den hvide mands selvtillid.
Ingen andre har den selvtillid.
Tage det forkerte sted hen.
Kalde folk det forkerte og sige: "Jeg har ret.
Giv mig en mærkedag."
Ingen andre kan det.
Den selvtillid, vi alle bør ønske os,
er den hvide mands selvtillid.
Det kunne kvinder ikke.
"Jeg vil sejle den forkerte vej rundt om Jorden."
"Brænd hende. Hun er en heks!"
Tror I, farvede mennesker kunne det?
Tror I, sorte kunne? Virkelig?
De ville sejle den forkerte vej rundt
og finde steder, de ikke skulle være.
De bliver sikkert anholdt.
"Hvad laver du her?"
"Min fejl. Jeg troede, det var Indien.
Min fejl. Undskyld.
Jeg ved ikke, hvad jeg tænkte på.
Vi skulle ikke være taget til søs. Det ender aldrig godt.
Undskyld, mand.
Det sker ikke igen."
Hvorfor vil man begrave sin historie?
Der er så meget glæde og meget at lære.
Ikke sandt?
Det er, som om Amerika bevæger sig i den retning.
Det vil have mindre historie, mindre kontekst.
Se, hvad der sker med lærebøgerne.
Steder som Florida, der vil forbyde lærebøger
eller fjerne dele af lærebøgerne, der omhandler slaveri.
Nu skændes forældrene. De siger:
"Nej, fjern slaveriet. Det gør børnene kede af det."
Andre siger: "Behold slaveriet.
Det lærer børnene af."
De skændes frem og tilbage. Jeg tænker: "Hvorfor?"
I behøver ikke skændes om...
Ingen burde skændes om det.
Børn læser ikke lærebøger.
De ser på TikTok.
Hvis man vil nå ud til dem, er det der.
Der var slaveri
Skibe kom
Ja...
Jeg tror ikke, at det med lærebøgerne er et problem.
Det er et af de opdigtede problemer,
som så ofte sker i Amerika, der hidser folk op
og får dem i gang,
så de skændes om noget, der slet ikke var et problem.
Det tror jeg helt ærligt.
I Amerika har politikerne gjort et godt stykke arbejde med
at narre amerikanerne til at skændes om ting,
der ikke var et problem oprindeligt,
så man ikke følger med i, hvad de faktiske problemer er.
Forstår I?
Hvis man skændes om en lærebog,
lægger man ikke mærke til, at inflationen er ude af kontrol.
At huslejerne er ude af kontrol.
Det er for dyrt at leje.
Lønningerne følger ikke inflationen.
Selskaber stjæler milliarder af dollar
fra deres ansatte uden konsekvenser.
Det lægger man ikke mærke til.
Man lægger mærke til det, der fænger og er let at følge.
Det holder dig i gang, ikke?
Må transpersoner bruge offentlige toiletter?
Det er opdigtet.
Hvem havde det problem? Helt ærligt.
Hvem havde faktisk det problem?
Ved I, hvad de gjorde? En politiker tænkte:
"Her er en lille historie, der påvirker meget få.
Jeg fremstiller det som noget landsdækkende.
Så vil alle skændes." Men hvem havde det problem?
Hvem har nogensinde stået på et toilet,
hvor der pludselig blev ballade, og folk siger:
"Undskyld mig, er du født som det køn?
Passer det til skiltet på døren?
Har du de rette kønsdele?
Må jeg se?"
Hvem har oplevet det?
Ingen.
Men vi skændes om det, fordi det fænger.
"Hvem kan bruge hvilket toilet?"
Hvem går op i det?
Nogen vil sige: "Transpersoner."
Må de bruge et offentligt toilet?
Brug det toilet, du vil. Hvem skal stoppe dig?
Seriøst, det er et offentligt toilet.
Hvem skal stoppe dig?
Fortæl mig, hvem der håndhæver den lov.
Vi kan ikke engang håndhæve,
at folk skal skide i toilettet.
Men du tror, de mirakuløst vil regne ud, om du blev født sådan.
Brug det, du vil. Hvorfor spilder vi vores tid?
Andre siger:
"Vi vil kæmpe, for man må vide, hvem..."
Lad mig sige dig noget. Hvis du bruger tid på
andres kønsdele på et offentligt toilet,
så er du den skumle type.
Du bekymrer mig.
Der er en simpel regel på alle offentlige toiletter.
Reglen er, man går ind, ignorerer alle andre,
holder vejret og går ud.
Hold op med at stå og stirre på folk.
Enhver mand her ved,
vi går ind, stirrer lige frem, tisser,
gør det, man skal. Se ikke til siden.
Hvis man er nervøs, se op, se ned.
Man ser ikke på andre.
Ham ved siden af kan kløjes. Du vender dig ikke.
Du bevæger dig ikke.
Du hører ham...
Du siger: "Hallo, mand.
Er du okay? Hey.
Hey, er du okay?
Hey. Skal jeg ringe... Er du okay?
Skal jeg..." "Lad være at se på mig!"
Hvad har vi gang i?
Hvad skændes vi om?
Offentlige toiletter.
Kender man sin historie, ved man, at det sker hele tiden i Amerika.
Det sker om og om igen.
Engang måtte kvinder kæmpe for at bruge offentlige toiletter.
Forestil jer det.
Der var et tidspunkt, hvor kvinder ikke måtte bruge dem
i hele Amerika, og de måtte kæmpe.
Og der var mænd, der var vrede. "Det er tosset.
Kvinder på offentlige toiletter? Det er vanvid!
Hvordan skal det fungere?
Skal de komme ind, mens vi tisser?
Og hvad så? Vil de se vores dillere?
Og grine?"
Tænk over det, damer.
Der var et tidspunkt, hvor kvinder måtte arbejde,
men de måtte ikke bruge offentlige toiletter.
Så hvis man var ude dengang og skulle tisse
eller pølle, måtte man tage hjem.
Jeg siger "pølle" rent teoretisk.
Det ved jeg ikke, om I gør.
Det tror jeg ikke, nogen mand ved. Helt ærligt.
Vi antager det rent biologisk, men jeg er ikke sikker på,
at nogen kvinde faktisk...
Alle mænd herinde, tænk på en kvinde i jeres liv.
Ved du, hvornår hun sidst pøllede? Det tror jeg ikke.
Der er ingen beviser til at støtte det.
Der er ingen lugt.
Der er ingen plet. Ingenting.
Den, der laver toilet-PR for jer,
gør det godt.
Rigtig godt.
Toilettet lugter bedre, når kvinder går ud.
Hvordan?
Man ved aldrig, hvornår en dame pøller.
Også fordi kvinder bruger den samme tid.
Det er imponerende. I afslører intet.
En kvinde, der skal tisse, bruger ti minutter.
Hun går på toilettet. Okay.
Kommer derud, tisse, tisse, går ud igen, vasker hænder,
pudrer næsen, skriver på mobilen, kommer tilbage.
Man har ingen anelse.
Hvis hun skal pølle, ti minutter.
Går på toilettet, gør sit,
små pøller, kommer ud igen,
vasker hænder, pudrer næsen, skriver til sine venner. Går ud.
Man har ingen anelse.
Mænd ved man præcis, hvad laver.
Vi er ikke ligefrem diskrete.
Man ved, når en mand skal tisse. Hvordan?
To minutter.
Ud på toilettet, vi er der. Hurtigt overstået.
Som et pitstop i NASCAR.
Vi går ind, vi tisser, vi kommer ud,
lader som om, vi vasker hænder, sådan.
Hvordan ved man, at vi skal pølle?
Vi går på toilettet, kommer ikke tilbage.
Det er sidste gang, man ser os.
Familien har sat efterlysninger op i restauranten.
"Har du set denne mand?"
Tænk, at folk altid har skændtes om toiletter i Amerika.
Altid. Engang måtte sorte kæmpe for
at bruge toiletterne.
Det var det samme. Sorte sagde: "Hvorfor må vi ikke bruge toiletterne?"
Igen var folk vrede.
"Det er tosset.
Skal der være sorte på offentlige toiletter?
Hvordan skal det fungere?
Skal de bare stå der, mens jeg tisser?
Vil de se min diller?
Og grine?"
Jeg er gammel nok til at huske,
at der var en diskussion her om,
hvorvidt homoseksuelle måtte bruge toiletterne.
Det var faktisk et diskussionsemne.
Folk blev interviewet i nyhederne.
"Må homoseksuelle mænd bruge de samme toiletter som heteroseksuelle?"
"Jeg er ligeglad med, hvad de gør,
bare de holder det for sig selv.
Men svar mig på dette.
Hvordan skal det fungere?
Så man er på toilettet med dem, og hvad så?
Han er homoseksuel, og jeg står der,
og jeg tisser, og han ser på min diller?
Og så tager han fat i den.
Og hiver i den.
Så hiver han løs,
og jeg bliver hård, og jeg nyder det?
Og det er en af mine bedste oplevelser nogensinde?
Og så kommer jeg tilbage hver uge
i håb om at møde ham, og det gør jeg?
Og på et tidspunkt beslutter vi at mødes på en lille restaurant
og lære hinanden at kende?
Og et par år senere bliver vi gift,
og lever lykkeligt til vores dages ende?
Er det, hvad du ønsker?"
Hold da op.
Offentlige toiletter.
Man skal ikke begrave historie.
Hvis man ved, hvad der er sket, kan man forudse det.
Man forstår, hvorfor det overhovedet skete.
Tyskland gør det på en utrolig måde.
Det bliver aldrig perfekt.
Men Tyskland er et af de eneste lande i verden,
der aktivt har bødet for det, de gjorde.
Et af de eneste lande i verden, der aktivt har undskyldt,
og et af de eneste lande i verden, der har sat sig for at ændre,
hvordan de ser sig selv, og hvordan verden ser dem.
Efter Anden Verdenskrig ændrede Tyskland en masse love.
De ændrede landets ikonografi.
Hvad der måtte hænge hvor.
De ændrede deres nationalsang.
Forestil jer det. De ændrede nationalsangen.
De mente, nationalsangen var en nationalistisk sang,
som nazisterne brugte til det forkerte.
De ændrede den. Den oprindelige sang hed:
"Deutschland, Deutschland über alles."
I har nok hørt den i gamle film.
Sangen gik...
Oversat betyder det:
Tyskland, Tyskland over alting
Over alting i verden
Det mente de tydeligvis.
De fleste nationalsange er teoretiske,
men tyskerne er præcise.
Efter Anden Verdenskrig sagde de: "Vi kan ikke have den indstilling."
Så de lavede sangen om.
Med ny tekst.
Den nye tekst er...
Oversat lyder den...
Fællesskab og rettigheder og frihed
For alle mennesker i Tyskland
Hvilket er sødt.
Sangen kunne lige så godt have lydt...
Undskyld, undskyld Vi er virkelig kede af det
Undskyld, undskyld for det, vi gjorde
Jeg sætter pris på det, men så vidt var jeg ikke gået.
Virkelig. Jeg var ikke gået så vidt.
Über alles er frygteligt. Det er en dårlig tankegang.
Men man må have bid i nationalsangen.
Man må have... Jeg havde fundet et kompromis.
Min havde lydt...
Tyskland, Tyskland
Et sted i top fem
Ikke over alting i verden
For vi er helt sikkert i top fem Når du tænker over det
Amerika er nummer et
Og så er der Storbritannien Og så er der Frankrig og Spanien
Og så er vi nummer fem...
Spanien er faktisk ikke bedre
Så vi er nummer fire
Nummer fire i...
Men Frankrigs økonomi er ikke så stærk
Så måske er vi nummer tre i verden
Så er England over os... Brexit var ikke nogen god idé
Så hvis vi måske er nummer to Og Amerika er nummer...
Valgene er ustabile. Så...
Måske er vi über alles i verden!
Det er en af de største ting, de gjorde, og ingen ved, de gjorde det.
Jeg talte med en tysk fyr.
Og han var forundret over det. Helt forundret.
Han sagde: "I Tyskland har vi gjort så meget.
Nationalsangen var en stor ændring for os.
Hele verden taler vel om det."
Jeg sagde: "Niks."
"Hvad mener du?
Hvad mener du? Hvem taler ikke om det?"
"Ingen. Ingen taler om det."
"Ingen hvem?" Jeg sagde: "Ingen. Ikke en eneste.
Ingen udenfor Tyskland ved det."
"Hvordan kan de ikke vide det?" "Hvad mener du?
Den er på tysk. Kun Tyskland taler tysk.
Hvem skulle opdage det?
Og I gjorde noget underligt.
I ændrede teksten,
men beholdt rytmen."
Det er underligt.
"Sangen er frygtelig, og vi vil ændre den."
"Ja. Hvad med rytmen?"
"Nej, den beholder vi, for jeg har lært alle trinnene."
Derfor ved de fleste ikke, at den blev lavet om.
I har beholdt rytmen. De fleste kan ikke teksten.
Vi kender kun rytmen.
Michael Jackson sang: "Du er en grøntsag."
Ingen vidste det.
I tænker: "Sang han 'grøntsag'?"
I har sunget den hele livet...
Du er en grøntsag
Ingen kan teksten. Vi kender rytmen.
Det var det, Tyskland gjorde.
Det er underligt ikke at ændre musikken. For musik har en følelse.
Jeg prøvede at forklare det. Han forstod det ikke.
Jeg indså, hvordan det er.
Det, Tyskland gjorde,
ville være sådan her i Star Wars.
I kender Star Wars. Lad os sige Darth Vader.
Når Darth Vader kom ind i en scene,
når han landede på en planet,
så vidste man, der vil ske noget,
noget slemt,
fordi han havde sin musik.
Musikken fortalte, hvad der ville ske.
Skibet landede...
Døren åbnede...
Og så stod han der.
Men han ville aldrig...
Han kom aldrig ind uden sin sang.
Aldrig. Han stod der, en DJ ved siden af.
"DJ, spil min sang."
"Præcis."
Og så vidste man, hvad der ville ske.
Kom derned...
"Knæl for mig, jedi."
"Vi vil aldrig knæle, vi vil kæmpe."
"I kan ikke besejre mig."
"Han er så stærk. Kan vi vinde?"
"Besejre ham, vi skal."
"Bruge Kraften, vi vil."
"I har besejret mig."
"Vi gjorde det, mester Yoda!
Vi besejrede Darth Vader!"
"Minsandten, vi har."
"Hvad gør vi nu?"
"Befri imperiet, vi skal.
Rejse rundt, gode nyheder vi skal sprede."
"Vi gør det."
"Ja, en ny sang vi skal spille."
"I er frie."
Det er underligt.
Men det er stadig imponerende.
At ændre nationalsangen er ikke en lille ting.
Det er det ikke.
At ændre noget som helst.
Vi talte sammen.
Bagefter sagde han noget interessant.
"Vi så, at Tyskland måtte ændre,
hvordan det så sig selv for at ændre, hvad det gjorde.
Derfor ændrede vi sangen."
"Det er stærkt."
"Tror du, Amerika ville ændre..."
"Du skal ikke afslutte den sætning.
Afslut ikke den sætning."
Én ting, jeg har lært, er,
at Amerika hader forandring.
Amerika kan ikke lide forandring.
Vil I ændre det, Tyskland ændrede?
Pengene, flagene, sangen? Seriøst?
Husker I, da de ville ændre tyvedollarsedlen?
Husker I det?
De ville putte Harriet Tubman på den.
Folk blev så vrede, det blev udsat på ubestemt tid.
Folk var rasende. "Hvad laver I?"
"Vi putter Harriet..." "Hvor vover I?"
"Hvor vover I fjerne en amerikansk præsident fra den seddel?
Hvor vover I fjerne...
Hvem er på tyveren?
Hvor vover I fjerne Andrew Jackson fra tyvedollarsedlen?"
"De sætter bare Harriet Tubman på forsiden,
Andrew Jackson vil være bagpå."
"Sætter I en amerikansk præsident på bagsiden?
Det er respektløst!"
Det er det ikke.
Hvis man kan sin historie, ved man,
at Andrew Jackson elskede sorte kvinder,
så jeg ved ikke, hvad I stresser over.
Alle vinder.
Men folk var rasende.
Og nu vil I foreslå at ændre flaget?
Ændre nationalsangen?
Jeg har lært to ting af at bo her.
Man respekterer flaget,
og man respekterer nationalsangen.
Jeg ved ikke, hvad det betyder.
Men jeg følger reglerne.
Det er forvirrende.
Folk siger: "Respekter flaget!" Og det forstår jeg.
Men så ser man de samme mennesker den fjerde juli,
hvor de har flaget på som undertøj.
Tæller det?
Man så op og tænkte:
"Det flag, disse kugler."
Jeg ville aldrig foreslå at ændre det.
Nationalsangen? Aldrig den.
Selvom den måske trænger til forandring.
Det er en voldelig sang.
Og Amerika kæmper med vold.
Måske en blidere...
Det er en voldelig sang.
Det er den eneste nationalsang,
jeg har hørt, hvor bomber eksploderer.
Ja. Der er bomber og raketter
i jeres nationalsang.
Det er en Michael Bay-film som sang.
Alt eksploderer i slowmotion.
Det er næsten, som om I truer andre lande.
"Ja, bomber faldt, og raketter fløj.
Kom an."
Den er en gangsterrap egentlig.
Det er den.
Den nationalsang er som en gangsterrap.
Den har de samme elementer.
Den har vold og trusler.
Ved I, hvorfor den ligner rap?
Det er den eneste nationalsang,
hvor man kan indsætte ordet "bitch"
i slutningen af enhver linje,
hvor sangen stadig giver mening.
Gav natten bevis
For at vort flag bestod
Bitch
Jeg elsker den amerikanske nationalsang.
Den er spændende, og jeg kan teksten. Jeg har ikke lært den.
Man hører den bare så meget, at man kan den.
Ligesom
Nationwide er på din side
Det er...
Det er det samme. Jeg behøvede ikke at kunne den.
Jeg ville ønske, jeg kunne slette den, men den er der.
Sådan er den amerikanske nationalsang, for man hører den så meget her.
Det er det eneste land, jeg har boet i,
hvor man spiller nationalsangen,
selvom ingen andre lande er til stede.
Til basketballkampe, footballkampe,
drukspil, nationalsang.
Jeg ved, det er normalt, hvis man har boet i Amerika hele livet.
"Er der andre måder, Trevor?"
Hør...
Jeg siger dette som en, der kommer fra resten af verden:
Det er ikke en ting.
Det er det ikke. De fleste
spiller nationalsangen en gang om året til en begivenhed
eller konkurrencer mod et andet land.
Så spiller man den.
For det andet land er der,
og man skal bevise for sit land,
at man er loyal. Derfor synger man sangen.
Fordi lande er meget usikre.
Man må bekræfte dem.
Bekræfte hele tiden.
De burde få hjælp
til at håndtere deres tilknytningsproblemer.
Man indser kun, hvor usikre lande er,
når man forlader sit land.
Når man vender hjem,
stiller landet spørgsmål.
Så usikker, så jaloux.
"Hvor har du været?
Hvor har du været? Hvilke lande?
Og hvad så? Har du et nyt land nu?
Er det, hvad du har gang i?
Hvad er det for nogle stempler? Lad mig se dit pas."
"Helt ærligt, land. Giv mig lidt privatliv."
Det er derfor, man synger nationalsangen,
når andre lande er til stede.
Den eneste gang, man gør det.
Det er det, den er til. Så dit land er glad.
Okay?
Ved I, hvad nationalsange er?
Nationalsange er den geopolitiske version
af det, kvinder gør
ved os mænd.
Damer, det trick, I har til manden i jeres liv?
Når hans ego er såret,
og du skal prøve at lappe det.
Hver kvinde i dette rum har et trick,
der fungerer på hver mand.
Jeg ved, mange af kvinderne siger: "Hold kæft, Trevor!
Hold kæft!"
Det er en smuk, diskret teknik.
I er ude for at spise frokost,
og en fyr kommer hen til bordet.
Han er stor, træner, ser godt ud.
Han siger: "Hold da op, Michelle?"
"Justin? Jamen altså.
Hvordan går det?"
Du tænker: "Hvem fanden er Justin?"
Han siger: "Hvor skørt. To gange på to uger?"
"To gange? Hvornår var den første?
Hvem er han?"
"Ja. Altså. Hvordan går det?"
"Jeg har det godt. Vi må snakke om gamle dage.
Jeg tænkte på det forleden. Vi var vilde dengang.
Kan du huske den aften?"
"Gamle dage? Hvad sker der?"
Hun kan mærke dit ego
skrumpe som en rosin i solen.
Og hun vil ikke se på dig.
Hun gør ikke noget ud af det.
Hun fortsætter samtalen.
Men hun lægger blidt hånden på dit lår.
Og så aer hun det.
Hun fortsætter som ingenting.
"Ja, det var vildt. Jeg var cheerleader.
Det er bare sådan."
Og hånden siger...
"Det er okay.
Det er okay, du er en stor mand.
Stærk mand. Det er rigtigt.
Der er ingen anden mand i verden. Kun dig. Se dig lige. Hold da op.
Sikke en stor mand. Ja.
Hvem? Ham der? Jeg ved ikke, hvem han er.
Nej, med hans muskler.
Jeg kan ikke lide muskler.
Jeg hader muskler. De er ulækre.
Se ham, al den træning og alt er i form og buler.
Nej, det er ulækkert.
Hvad? Et vaskebræt? Nej, jeg vil ikke have det.
Nej tak. Det er derfor, jeg kan lide dig."
Det er, hvad nationalsangen er.
Du bekræfter dit land.
Den amerikanske nationalsang er interessant.
Nationalsangen repræsenterer Amerika.
Amerika har de sjoveste regler for nationalsangen.
Det eneste land i verden, hvor man må synge nationalsangen
præcis, som man vil.
Præcis, som man vil.
Det kan man ikke andre steder.
Alle andre steder synges den, som den er skrevet.
Den er kedelig med vilje.
Man kan ikke ændre den.
I Amerika gør du, som du vil.
Jeg lagde mærke til det.
Første gang var til en basketballkamp.
Det var New York Knicks mod Toronto Raptors, ikke?
Og fordi Raptors er fra Canada,
måtte de spille to nationalsange før kampen, hvilket er sjældent.
Vi er i arenaen, og så kommer stemmen.
"Damer og herrer,
rejs jer for den canadiske nationalsang."
Og alle rejste sig,
og så spillede de et bånd.
De var ligeglade.
Det var den canadiske sang. Den er altid den samme.
Åh Canada...
Og et eller andet Tager os tilbage til...
I kender sangen. Jeg har ikke tid til det der.
De sang den canadiske sang.
De var færdige.
Speakeren kom tilbage:
"Og nu, damer og herrer,
forbliv stående for den amerikanske nationalsang."
Og det er den bedste del.
Lysene blændes ned.
Nogen går ind midt på banen.
Det er så intenst, total stilhed.
Åh, sig mig
Kan du
Se
I morgengryets tidlige lys
Hvad vi så stolt hilste...
Hvorfor prøver I at gøre nationalsangen sexet?
Det forstår jeg aldrig.
Hvorfor prøver I at gøre den sexet?
Man står aldrig i England og ser nogen sige: "Remix!"
Gud bevare dronningen
Bevar dronningen Jeg bevarer dronningen med sex
Bevar dronningen Lad os
Med sexet sex Kom, bevar den dronning
Manner...
Tyskland var sjovt.
Og så tog vi til Paris for at optræde
for første gang i mit liv.
Jeg var spændt.
Jeg har ønsket at optræde i Paris.
Jeg vidste ikke, hvordan det ville være.
Men Paris er alt, de siger, det er.
Det er en af de mest romantiske byer, jeg har besøgt i mit liv.
Jeg blev forelsket tusind gange.
Jeg var alene. Det var lige meget.
Ja.
Hver aften var det bare mig og væggelusene.
Jeg nød Paris,
fordi jeg kunne møde parisere.
Ansigt til ansigt.
Ikke stereotyper, man bliver fortalt om.
Faktisk møde franskmænd og lære om dem af dem.
Og jeg lærte nogle fantastiske ting.
For eksempel har franskmænd et meget anderledes forhold til arbejde
end os andre.
Okay?
Fordi de er ligeglade med det.
Hvilket jeg syntes, var inspirerende.
Ja. Mange af os
er blevet lidt for knyttet til vores arbejde.
Vi identificerer os med det.
Når man siger: "Fortæl mig om dig selv."
"Jeg er arkitekt..."
"Fortæl om dig selv." "Jeg ejer en frisørsalon..."
"Fortæl om dig selv." "Jeg er lærer..."
"Fortæl om dig selv,"
og så fortæller folk, hvad de laver.
Det er blevet noget, folk fokuserer på.
Det gør franskmænd ikke. Nej.
Du møder ikke en franskmand, der gør det.
Man spørger en franskmand: "Undskyld mig. Hvad laver du?"
"Mig?
Jeg går ture med mine venner og...
Jeg spiser god mad og..."
"Nej, hvad lever du af?"
"Lever af? Pardon.
Okay, lever af?
Altså, jeg trækker vejret og...
Jeg drikker vand, og...
Selvfølgelig må jeg dyrke elskov."
Det er en anden måde at leve på.
Ikke at være så knyttet til sit arbejde.
Jeg fandt ud af det på min tur til Paris,
da min bagage forsvandt på vejen.
Okay? Ja.
Landede i lufthavnen, og kufferterne var væk, de ankom ikke.
Jeg opdagede det ved båndet,
hvilket er en skodting, flyselskaberne gør.
De ved, kufferten ikke kommer.
Ja, de ved, hvor din kuffert er hele tiden.
Men de siger det ikke.
De lader dig stå der som en idiot
med håb i hjertet.
De kunne komme hen til dig, før flyet letter, og sige:
"Den kommer ikke.
Spoiler."
Det gør de ikke.
De lader dig lette med al den glæde som en idiot.
Jeg landede i Paris.
Troede, det var starten på en god tur.
Jeg gik som en, der får sin bagage.
"Jeg henter mine kufferter,
tager til Paris, udforsker."
Kommer til båndet.
"Gå som en, der får sin bagage.
Ja. Jeg får min bagage, alle sammen.
Undskyld mig.
Giv plads, tak.
Jeg vil læne mig over båndet.
Så kommer bagagen hurtigere.
Kom så, lykkekuffert."
Jeg opførte mig sådan.
Kufferterne begyndte at komme, og jeg dømte dem.
"Hvem bruger Samsonite?
Hvor er min kuffert?"
Taskerne kører rundt,
og så kom der ikke flere nye.
Jeg blev bekymret.
Så var der færre og færre tasker.
"Min kuffert...
Den kommer ikke."
Og jeg indså,
den ikke var ankommet.
Det var frygteligt. Jeg havde den følelse,
jeg havde som barn,
når min mor glemte at hente mig.
Præcis den samme.
At stå ved båndet føltes som at være ti år igen...
"Nej, mr. Wilkinson, du kan bare gå.
Min mor kommer. Bare rolig, du kan tage hjem.
Hun kommer. Hun ville ikke glemme mig.
Nej... Hun...
Hun er nok død et sted.
Hun ligger nok død i en grøft."
Hun glemte mig.
Hun glemte mig af og til.
Så måtte jeg gå hjem.
Det tog en time.
Når jeg kom hjem,
reagerede hun altid på samme måde.
Hun arbejdede hjemmefra.
Hun havde en computer, som hun tastede løs på,
og når jeg kom ind, lukkede jeg døren...
Altid den samme reaktion.
"Nej, skat!
Hvad er klokken?"
"Den er for sent."
Jeg hadede at blive glemt,
men jeg nød de øjeblikke.
For det gjorde ikke noget. Jeg kunne lide at gå.
Jeg var ikke bekymret på turen.
Jeg sparkede til sten og sang.
Jeg kom hjem til huset og tænkte: "Nej, vent lidt."
Det var det ene øjeblik,
hvor jeg kunne være flabet overfor min mor uden konsekvenser.
Ingen.
For da jeg var barn,
var man ikke flabet overfor sine forældre.
Jeg var ikke et hvidt barn. Vel? Man kunne ikke...
Jeg måtte passe på.
Når hun begik fejl, elskede jeg det.
"Kan du tilgive mig, skat?"
"Jeg overvejer det."
Så jeg måtte finde nogen til at hjælpe mig.
Jeg så mig omkring,
og der stod en ældre fransk herre
med gråt hår og røde kinder,
en lille fyr med briller.
Så jeg gik hen til ham.
Han havde en rød vest på.
På fransk stod der: "Information,"
og nedenunder var det oversat:
"Information."
Jeg tænkte:
"Bonjour. Goddag. Hej."
Han sagde: "Goddag. Bonjour."
"Engelsk, fransk?"
"Engelsk, ja, oui."
"Kunne du være sød at hjælpe mig?
Min bagage er ikke kommet.
Jeg vil gerne vide, hvad jeg skal gøre."
"Der er din bagage... Den er ikke kommet...
"Okay.
Godt.
Lad os prøve fransk.
Lad os se, hvad der sker."
Endelig fandt vi ud af det.
Han sendte mig til et område, hvor man laver en rapport.
Der var en anden franskmand bag disken, yngre.
Måske med algerisk eller marokkansk ophav.
Meget fransk. Cool fyr.
Han hjalp nogen.
"Okay, mange tak. Næste."
Jeg sagde: "Hej."
"Hvad så, min bror.
Hvordan går det? Hvad sker der?"
"Jeg har brug for hjælp.
Min bagage. Den er ikke kommet. Den er væk."
"Åh nej, makker, kom din bagage ikke?
Træls.
Har du ledt efter den?"
"Hvad? Ja, det var det første, jeg gjorde.
Tror du, jeg ville have selskab?
Selvfølgelig, det..."
"Jeg skulle bare tjekke.
Så kufferten er væk? Den er helt..."
"Ja."
"Mand, det er træls, det er jeg ked af.
Hvor forfærdeligt.
Ja. Så hvad vil du gøre nu?"
"Hvad jeg vil gøre?
Jeg vil gerne have, at du gør noget.
Kan vi ikke skrive en rapport?"
"Okay, du vil have papirer?
Er det til forsikringsselskabet, så de kan betale for den?"
"Nej, for at I kan finde den og give mig den."
"Bare rolig, mand.
Vi finder den aldrig.
Nej, mand.
Tænk ikke på det.
Nej. Det er Paris, mand.
Når kufferterne er væk, så er de nok væk.
De dukker aldrig op. Kun hvis man er heldig.
Men hvis den ikke er her nu, er den nok væk.
Det er fredag. Der er strejker. Så...
Du kan bare gå. Tag det roligt."
"Tag det roligt..."
"Det er min bagage.
Det er alt mit tøj."
"Men du er i Paris.
Har du brug for tøj? Det er Paris.
Tag afsted og få købt noget tøj.
Hvad er der med dig, mand? Slap af."
Han var så selvsikker,
at jeg følte, jeg var galt på den.
Jeg tvivlede.
Jeg gik og tænkte: "Tager jeg fejl?
Er jeg for knyttet til bagagen?"
Han løj ikke. Paris har rigtig godt tøj.
Jeg måtte købe tøj,
for jeg havde intet til mine shows.
Hvis du tager til Paris, så tag ekstra penge med
til tøj. Det er fantastisk.
Prøv også at pakke
et ekstra sæt selvtillid.
Du får brug for det, når du shopper i Frankrig.
For de er ikke dine venner.
Jeg har aldrig før oplevet
at være så alene, når man shopper.
Man går ind i en butik, og ingen hjælper dig.
Man ved ikke, hvem der arbejder der.
Det er som hemmelige ansatte.
De går bare rundt.
Der gik 20 minutter, ingen kom.
Jeg begyndte så at vælge tøj og hørte en stemme bag mig:
"Har du brug for hjælp?"
"Hej. Ja. Jeg skal købe tøj.
Min bagage forsvandt."
Jeg blev kritiseret,
som jeg aldrig er blevet det før.
Aldrig nogensinde. Alt, jeg valgte,
fik en anmeldelse.
"Ja, kan jeg få denne i medium?"
"Medium?
Du mener vel large eller extra-large?
Nej, denne medium til din krop?
Det tror jeg ikke."
"Undskyld, hvad?"
"Jeg tror, du er en large. Den kan jeg hente til dig.
Medium er for meget til skjorten, okay?"
"Hvad?"
Alting.
Der var en jakke, jeg ville købe.
"Kan jeg købe denne?"
"Nej, den er ikke god til din kulør.
Nej. Du må tænke på komplementærfarver
i stoffet
og i dit ansigt, okay?
Denne er ikke god."
"Hallo, jeg ejer allerede noget lignende."
"Går du med den?"
"Ikke længere."
"Du kan gå med den, hvis du vil.
C'est tranquille. Værsgo."
"Nej, nu har du truet mig."
Ved I hvad? Det er bare anderledes.
En ven sagde:
"Franskmænd er røvhuller, ikke?"
"Jeg synes ikke, de er røvhuller.
De er bare meget ærlige."
Okay?
Det er svært at se forskel.
En dag talte jeg med en fransk kvinde,
og jeg tog mod til mig og spurgte:
"Du...
Hvorfor er franskmænd
sådan her?"
"Hvad mener du?"
"Når man er i en butik,
virker de onde."
"Nej, de er ikke onde. De er bare sig selv.
Måske er du så vant til at komme til lande,
hvor de er så bange for ikke at få drikkepenge,
at de kaster sig over dig.
'Kan jeg hjælpe?'
Men i Frankrig sørger vi for, at alle får en god løn.
Et godt honorar.
Så det bekymrer vi os ikke om.
I Amerika er kunden altid konge.
Du ved, hvad vi gør med konger i Frankrig.
Så, du ved...
Sådan er det ikke her."
Franskmænd leger ikke den leg.
I har været sjove i aften, Detroit.
Tak.
Mange tak.
I gav mig ret.
Det er derfor, man tager til Detroit.
Virkelig. I er et fantastisk publikum.
Smukt, mangfoldigt.
Og byen har også været fed.
Vi har set nogle ting her og der.
Jeg skændtes med min ven Dave.
Han instruerer disse specials,
og han sagde en dag:
"Hvad laver du i løbet af dagen?"
"Tager ud for at spise eller noget."
"Makker, hvorfor tager du ikke i alle museer i Detroit?"
"Måske ét."
"Hvad mener du med ét?"
"Hvad mener du med alle?"
"Har du været her før?
Ved du, hvor mange gode museer der er?"
"Jo, men det er stadig museer.
Jeg kan tage ét.
Jeg kan ikke besøge så mange som dig."
"Hvad mener du med så mange som mig?"
"Du er hvid, så du kan lide den slags."
Det var bare for sjov. Jeg drillede.
Jeg drillede bare.
Han blev så hurtigt fornærmet, ikke?
"Hvad sagde du?"
"Fordi du er..."
"Hvide mennesker elsker ikke museer.
Hvad snakker du om?
Museer er ikke engang i top fem over ting, hvide mennesker elsker."
Han sagde det med en sådan selvtillid
og overbevisning,
at jeg sagde: "Hvad er top fem?"
Det var en underlig... "De er ikke i top fem."
Han har en liste på væggen i soveværelset
over top ti.
Det var fantastisk.
Jeg tænkte over det. "Jo, de er.
Jeg holder fast."
Det er museer.
Det er ikke en dårlig ting.
Hvide elsker museer.
Mange kan lide museer,
men hvide mennesker elsker museer.
Elsker museer.
Der er ikke ét sted på Jorden
med hvide mennesker uden et museum.
Det er lige meget. Hvide mennesker elsker dem.
Har I set hvide på et museum?
De går rundt og smiler med hænderne bag ryggen.
"Ja, det var os.
Det var også os.
Vi gjorde det godt."
Hvide mennesker elsker museer.
De er ikke nummer et, men de er i top fem.
Jeg tænkte over det.
I en top fem over ting, hvide elsker,
er museer nummer fem.
Nummer fire er svømning.
For hvide elsker at svømme.
Har I set hvide mennesker svømme?
I ser godt ud.
Rigtig godt ud.
Når hvide svømmer, gør I det der med håret.
I kommer op af vandet...
Det lægger sig tilbage som en and.
Jeg ville også elske det.
Hvide elsker at svømme.
Hvide elsker svømning så meget,
at der er flere medaljer
til OL i svømning
end nogen anden disciplin.
Så meget elsker de hvide svømning.
Det indså jeg,
da der var en diskussion om den største OL-vinder nogensinde.
Og finalisterne var Michael Phelps
og Usain Bolt.
Og et af argumenterne var:
"Michael Phelps er bedre, for han har flere medaljer."
Og jeg sagde: "Ja, fordi han snød.
Han vandt dem i svømning."
Michael Phelps er dygtig.
Men medaljerne er ikke et argument.
For svømning er den eneste disciplin
med flere medaljer for at gøre det samme
på en mindre effektiv måde.
Det giver ikke mening.
Tænk over det. 100 meter freestyle.
Slut. Guldmedalje.
Ja. Og nu dette.
Endnu en medalje. Ja.
Og den her?
Endnu en medalje. Hvad med den her?
Endnu en medalje.
Det er noget pis. Det mener jeg.
Man kan ikke vinde flere medaljer.
Usain Bolt har ikke det privilegie.
Når Usain Bolt løber, er det 100 meter og slut.
"På pladserne, færdige..."
Løb, løb.
Nå til enden, vind, guldmedalje.
Det er det.
Han kan ikke bare sige:
"Godt løb. Nu gør jeg det i butterfly."
Det er ikke en ting.
Det burde det være, men er det ikke.
Hvide elsker svømning, så de fandt på reglen.
Det må det være, ja.
I min top fem er museer nummer fem,
svømning nummer fire.
Nummer tre er
at være frapperet.
Hvide elsker at være frapperede. Kom nu.
I ved præcis, hvad jeg snakker om.
Har I set en hvid person, der har en dårlig dag,
noget er gået galt,
og de gør det med ansigtet, er frapperede sådan...
Hvide elsker at være frapperede.
Man ser det hele tiden i supermarkedet.
Der er en lang kø. Okay?
Men kun én kasse er åben.
Alle står tålmodigt.
Der er altid én hvid, der dukker op...
"Hvorfor åbner de ikke den anden...
Seriøst?
Hvad... Er du..."
Det eneste, hvide elsker mere,
er en anden hvid at frappere sammen med.
Har I set det?
Når det sker, er det magisk.
Det er helt magisk.
En hvid person er frapperet.
De får øjenkontakt med en anden hvid,
og så frapperer de sammen.
Som om de forvandler deres frappering til superfrappering.
Man ser dem kigge. "Ser du det?"
"Ja."
Det er nøglen til at være frapperet.
Man må puste ud. Slippe det hele.
Livet er så hårdt, at luften må ud.
Du kan ikke trække vejret.
Derfor er der mange tornadoer i midtvesten.
Det er frapperede hvide...
Hvide elsker at være frapperede.
Det må være i top fem.
Det er min liste. Top fem ting, hvide elsker.
Museer som nummer fem.
Svømning som nummer fire.
At være frapperet som nummer tre.
Nummer to er at være hvid.
Det er fedt. Jeg bebrejder jer ikke.
Og så er der nummer et.
Hør, det er min personlige liste.
Jeg dikterer ikke noget.
Hvis du ikke er enig, så lav din egen.
Det er en personlig præference.
Men der er én ting,
og kun én ting,
som hvide mennesker elsker mere end noget andet på planeten.
"Sweet Caroline."
Lad mig sige jer noget, Detroit.
Intet giver mere glæde
til en hvid persons sjæl,
end lyden af den Neil Diamond-sang.
Jeg er ligeglad med, hvor det er.
Jeg har været på alle kontinenter
i mange lande.
Når den sang spilles,
ser man hvide menneskers øjne lyse op...
Som en sovende spion, der bliver aktiveret.
Det sker hver gang uden undtagelse.
Hver eneste gang.
Men det er ikke på grund af musikken.
De griller eller er til baseballkamp,
et firmaevent.
Alle de andre sange er i baggrunden. De er ligeglade.
Men når den sang begynder,
går den ind i de hvides DNA.
Jeg ved ikke hvorfor.
Men den afbryder alt andet.
Man ser hvide, der hænger ud.
De siger: "Ja, jeg mener,
forretning, sammenlægning og indkøb.
Det er en af dem."
"Vi vender tilbage til det.
Har det in mente."
Og så kommer den sang,
og hver eneste gang...
Man tror ikke, det sker. Det kommer snigende.
Det virker, som om det ikke vil ske.
Men det er altid det samme...
Jeg sagde ikke, I skulle synge med.
Jeg sagde ikke: "Alle sammen."
Eller: "På tre."
Det er jeres hvidhed, der kommer frem.
Mærkede I det?
Det var bare jer. I tænkte: "Det er nu!
Det er vores øjeblik!"
Jeg er hvid, hvid, hvid, hvid
Hvid, hvid
Se nu jer. I stråler! Se jeres ansigter.
Se på jer. Se den glæde.
For ti minutter siden: "Jeg ved nu ikke."
Og nu: "Bedste komiker nogensinde!"
Mist aldrig den glæde.
Ingen af jer hvide.
Hold fast i den. Den er en skat.
Det er det sødeste i verden.
Intet gør hvide gladere end den sang.
Den sang er ren, ubeskåret kaukasisk glæde.
Det er, hvad den sang er.
Hvide kan ikke modstå den.
Ja, glem 23andMe.
Hvis du vil vide, hvor hvid du er,
så spil den sang.
Jo højere du svarer, jo hvidere er du.
Jeg sparede jer penge.
Jeg har ikke set en hvid person...
Den er Marco til jeres Polo. Det er den sang.
Jeg siger jer,
hvis der nogensinde var et stort jordskælv,
og folk var fanget under ruinerne,
ville jeg melde mig til at finde hvide.
"I kan finde de andre.
Jeg ordner det her!
Jeg har fundet en til!
Er du okay?"
Lige nu tænker nogle af jer:
"Vi kan lide den sang, men den er ikke den vigtigste for os."
Nå? I sang ikke med på nationalsangen.
Detroit, I var fantastiske.
Mange tak.
Jeg har haft det så sjovt med jer.
Jeg sætter pris på jer.
Godaften.
Hvordan klarede vi os?
Den virker, Neil Diamond.
Okay.
Den virker hver gang.
Mange tak.
Det var fantastisk. Mange tak.
Tekster af: Satine von Gersdorff