ÜDVÖZÖLLEK DETROITBAN
Detroit, nagy tapsot...
Trevor Noah-nak!
HOL IS TARTOTTAM
Mi a helyzet, Detroit?
Hogy vagytok ma este? Hogy vagytok?
Köszöntelek titeket a műsorban.
Köszönöm, hogy eljöttetek.
Nahát! Micsoda éjszaka! Micsoda érzés!
Itt vagyunk a michigani Detroitban.
Sikerült.
Nagyon jól érzem magam itt. Igazából mindenhol.
Jobban szórakozom, mint valaha életemben.
Jobban élvezem Amerikát, mint valaha.
Mindennap.
Nem tudom, miért.
Azt hiszem...
Máshogy érzed magad, ha tudod, hogy vége lehet.
Az egésznek...
Teljesen más a hangulata. Azt gondolod:
„Mi ez az érzés? Az utolsó évad?”
Amerikánál sosem lehet tudni. Tényleg nem.
Minden nap a legjobb
és talán az utolsó nap.
Nagyszerűen érzem magam, komolyan.
Ez az év egy áldás volt, mert...
bejárhattam a világot,
és új helyeken léphettem fel.
Olyan helyeken, ahol mindig szerettem volna fellépni.
Életemben először felléptem Berlinben, Németországban.
Fantasztikus volt.
De folyton ijesztgettek, mielőtt odamentem.
Mint Detroittal. Azt mondták: „Vigyázz, Detroit!”
Németországgal is ez volt.
Mikor szóba került, megkérdezték: „Németországba?
Tudnak ott nevetni?”
Mire én: „Hogy érted? Ők is emberek.”
„Hát, nem tudom. Szoktak nevetni?”
Rám ijesztettek.
Attól féltem, hogy Berlinben
a közönség majd csak annyit mond:
„Ja. Aha.
Ez egy humorista volt.”
De nem. Tudnak nevetni.
Sőt, remek közönség.
Remekül éreztem magam ott.
De elég sok meglepetés ért, mert a város...
kulturálisan nagyon sokszínű.
Berlinben virágzik a művészet.
Fantasztikus a zene.
A történelem...
Berlin történelme nagyon mély és gazdag.
Szeretek utazni és ellátogatni helyekre egy új városban,
Berlinben egy turistacsoporttal mentem,
és nagyszerű volt.
De valaki figyelmeztethetett volna, milyen fájdalmas Berlin történelme.
Lényegében ez a város volt a náci párt főhadiszállása.
Szóval minden Hitlerhez köthető. Ezt nem tudtam.
Gondoltam, jó kis városnézés lesz.
Sokat kérdezek, kíváncsi vagyok.
De elszúrtam a hangulatot.
Szóval nézelődtünk,
az idegenvezető beszélt,
jókedve volt, és azt mondta: „Itt, mögöttem láthatjátok
a világ egyik legnagyobb repülőterét.
Ja, a berlini repülőtér világhírű,
olyan nagy, hogy itt forgatták
Az éhezők viadalát.
Ja, van kérdés?”
Mire én: „Nahát! Milyen régi az épület?”
Azt mondja: „Majdnem 100 éves.”
Én meg: „Hű! Ki építette?”
„Hát igen. Ez a dolog...
kellemetlen része.
Ezt a repteret Hitler építette.”
Rögtön láttam, hogy elszúrtam.
Próbáltam elviccelni.
Megkérdeztem: „Melyik Hitler?”
Mire ő: „Melyik Hitler?
Hány Hitler van még?”
Mondom: „Lehetett Henry Hitler.” Ő meg:
„Ki a fene az a Henry Hitler?”
Mire én: „Nem ismeri Henry Hitlert?”
De nem jött be.
Na mindegy.
Feszült volt, de jó.
Úgy értve, hogy jó volt
olyan helyen lenni,
ahol az emberek nem titkolják a történelmüket.
És ezt úgy értem...
hogy Németországban bárhol jársz,
múzeumba sem kell menned, mindenhol körbevesz a múlt,
hogy mit tett Berlin és Németország.
A város tele van műemlékekkel.
Fontos műemlékekkel.
Emléket állítottak annak, amit több millió zsidóval
és másokkal tettek a világon.
Ha látod, megérted. Beszélnek róla.
Tanítják a gyerekeiknek az iskolában.
Úgy vannak vele, hogy „Ezt tette Németország.”
Nyíltan vállalják.
De nem keltenek bennük bűntudatot.
Csodálatos, hogy megtalálják az egyensúlyt.
Azt mondják: „Gyerekek, remélem, megértitek.
Németország tette.
Nem ti vagytok a felelősek, ti nem voltatok ott.
De ti vagytok az ország jövője,
szóval a ti felelősségetek, hogy ne történjen meg újra.”
Azt bírtam nagyon Németországban,
hogy nagyon nyíltan beszélnek a történelmükről.
Tudják, hogy fájdalmas.
Tudják, hogy borzalmas csapás
az identitásukra nézve, de nem rejtegetik.
Ezt látva arra gondoltam:
„Basszus, bár Amerika is így csinálná!”
Mert...
Feltűnt már, milyen kínos
Amerikában a történelemről beszélni?
Nagyon feszült.
Mindegy, melyik része a történelemnek. Feszült.
Mint a Kolumbusz-nap.
New Yorkban minden évben összevesznek. Detroitban is volt ilyen.
Volt egy Kolumbusz-mellszobor, 110 évig állt itt.
Majd Detroit egyik fele el akarta tüntetni.
A másik fele meg nem. Hatalmas balhé volt.
New Yorkban ugyanez van. Kolumbusz-nap, őslakosok napja.
Láttam egy interjút a hírekben.
Nem viccesnek szánták, de szerintem az volt.
A riporter megkérdezte a pasit:
„Mit csinálsz az őslakosok napján?”
Mire ő: „Azt Kolumbusz-napnak hívják.
Unom már, hogy folyton megváltoztatják a nevét.
Büszkék vagyunk rá.
Kolumbusz Kristóf. Kolumbusz-nap. Ez nem fog változni.
Te mit éreznél, ha jönne valaki,
és elvenne valamit, ami már régóta létezik,
és úgy döntene, hogy átnevezik?
Mit éreznél?”
Én meg rögtön arra gondoltam:
„Hát nem ilyen a Kolumbusz-nap szelleme?”
Őszinte leszek. Nem rajongok az őslakosok napjáért.
Nem tetszik a neve. Szerintem megúszós.
Nem elég konkrét. Lusta választás.
„Az őslakosok napja.” Melyik őslakosoké? Hol?
Valami részletet!
Tudjátok, mit bírtam a Kolumbusz-napban?
Azt, hogy konkrét.
Igen. Egy konkrét sztorira utal
egy Kolumbusz Kristóf nevű férfiról, aki hitt benne,
hogy a nehézségek ellenére,
ha rossz irányban kerüli meg a Földet,
végül mégis Indiába érkezik.
Senki sem hitt neki.
Bizony.
Azt mondta: „Megcsinálom.” Mire az emberek: „Nem fog menni.”
Mire ő: „Dehogynem.” Mire az emberek: „De nem!”
Mire ő: „De igen!” Az emberek: „De nem!”
Pénzt gyűjtött, évekig küzdött, és végül szerzett hajókat.
Rossz irányba indult a Föld körül,
és végül nem sikerült neki.
Nemhogy nem India másik oldalán kötött ki,
hanem konkrétan a Karibi-térségben.
És azt mondta: „Ez itt India.”
Az emberek meg:
„Nem tudom, milyen bogyót ettél,
de ez biztos, hogy nem India.”
Mire ő: „Ez India, ti meg indiánok vagytok.”
Ők meg: „Nem, tesó, ezt benézted.”
Mire Kolumbusz: „Felismerem az indiánokat.
Indiánok vagytok, csak a túloldalon.
Nyugati indiánok vagytok.”
Ebből nem engedett.
Kolumbusz Kristóf egész életében kitartott emellett.
A többi felfedező meg: „Hé, Kristóf,
szerintem nem jutottál el Indiába.”
Mire ő: „De, India volt.”
Ők meg: „Az nem India.” Kristóf meg: „De igen.”
Úgy halt meg, hogy elutasította a lehetőségét,
hogy nem jutott el Indiába.
Ráadásul, barátaim, még Amerikába se tette be a lábát,
soha.
Soha.
Mégis elérte,
hogy elnevezzenek róla
egy ünnepet,
itt, Amerikában.
Ez, barátaim, inspiráló történet arról,
hogy kezelik a kudarcot a fehérek.
Tudjátok, mekkora önbizalom kell ehhez?
Ilyenre csak a fehér ember képes.
Senki másnak nincs ekkora önbizalma.
Rossz irányba megy, rossz helyen köt ki,
rossz nevet ad a lakóknak, és azt mondja: „Igazam van.
Kérek egy ünnepnapot.”
Erre senki más nem képes.
Ilyen szintű önbizalomra kéne törekednünk.
Ez egy fehér férfi önbizalma.
A nőknek nem menne.
Ha egy nő mondta volna, hogy belevág ebbe,
azt mondták volna: „Elégetni! Boszorkány!”
Szerintetek egy színes bőrűnek ment volna?
Egy feketének? Ne már, tényleg?
Ha egy színes bőrű rossz irányban kerüli meg a Földet,
és eljut valahová, ahová nem kéne,
lecsukták volna birtokháborításért.
„Mit keres maga itt?”
„Bocs, Indiába akartam menni.
Bocs, ezt benéztem.
Nem tudom, mit gondoltam.
Kár volt hajókkal szórakoznom. Annak sosincs jó vége.
Bocs, haver, komolyan.
Nem fordul elő többet.”
Miért titkoljuk el a történelmet?
Olyan szórakoztató és tanulságos.
Nem?
Pedig Amerika mintha ebbe az irányba haladna.
Egyre kevesebb történelmet és kontextust akar.
Látjátok, mi történik a tankönyvekkel.
Floridában például be akarják tiltani őket,
vagy kivenni a rabszolgaságról szóló részeket.
Egyes szülők ezért küzdenek. Azt mondják:
„Vegyük ki a rabszolgaságot! Kellemetlen lenne a gyerekeknek.”
Mások azt mondják: „Hagyjuk benne!
Tanulhatnak belőle.”
És ezen veszekednek. De miért?
Kár ezen veszekedni.
Senkinek nem kéne.
A gyerekek úgysem olvassák.
A TikTokot nézik.
A gyerekeket ott lehet elérni.
Rabszolgaság volt
Jöttek a hajók
Igen...
Őszinte leszek. Szerintem ez a tankönyvdolog nem valódi probléma.
Szerintem ez egy generált probléma,
Amerikában gyakran előfordul, hogy ilyesmivel
hergelik az embereket.
Így olyasmin veszekszenek, ami nem is volt probléma.
Én ezt komolyan így gondolom.
Amerikában a politikusok remekül elintézték,
hogy az emberek olyasmin veszekedjenek,
ami egyébként nem volt probléma,
így közben nem figyelnek a valódi problémákra.
Ugye?
Ha azon dühöngtök, mi van a tankönyvekben,
nem figyeltek arra, hogy az infláció az egekbe szökött.
A bérleti díjakkal együtt.
Az embereknek nem telik lakásra.
A fizetések sosem követték az inflációt.
A vállalatok több milliárd dollárt lopnak
az alkalmazottaiktól, következmény nélkül.
De erre nem figyeltek.
Arra figyeltek, ami hangzatos, amit könnyű követni.
Az könnyen beszippant.
Használhatnak transzneműek nyilvános mosdót?
Generált probléma.
Ki foglalkozott ezzel? Őszintén.
Ki az, aki foglalkozott ezzel?
Tudjátok, mi van? Néhány politikus azt gondolta:
„Itt egy kis ügy, ami csak pár embert érint.
Úgy teszünk, mintha országos gond lenne,
ezen majd összevesznek.” De ki törődött vele?
Ki volt már olyan helyzetben, hogy állt a mosdóban,
és hirtelen kitört a balhé, és kérdőre vonták:
„Elnézést, de önnek ez a születési neme?
Megegyezik az ajtón lévő táblával?
Ilyen a nemi szerve?
Megmutatná?”
Ki látott már ilyet?
Senki.
Mégis összeveszünk rajta, mert hangzatos.
Kit érdekel, ki melyik WC-be megy?
Kit érdekel? Komolyan, kit?
Mondhatjátok: „A transzokat érdekli,
használhatják-e a nyilvános mosdót.”
Használd, amelyiket akarod! Ki fog megállítani?
Komolyan, hiszen azért nyilvános.
Ki fog megállítani?
Amúgy meg ki tudná betartatni a törvényt?
Azt sem tudják betartatni,
hogy mindenki a WC-be szarjon.
De azt hiszed, valahogy kitalálják, ezzel a nemmel születtél-e.
Használd, amelyiket akarod! Miért vesztegetjük az időnket?
Mások azt mondják:
„Azért küzdünk, mert tudnunk kell, ki...”
Elárulok valamit: ha sok időt töltesz azzal,
hogy megvizsgáld mások nemi szervét egy nyilvános
mosdóban, perverz vagy.
Aggódom érted.
Van egy egyszerű szabály a nyilvános mosdókra.
Mégpedig az, hogy bemész, nem figyelsz másra,
nem veszel levegőt, kimész.
Ne bámulj másokat a mosdóban!
Itt mindenki tudja, mikor használja.
Bemész, lefelé bámulsz, pisilsz,
végzed a dolgod, nem nézel oldalra.
Ha ideges vagy, nézz fel és le!
De ne a másikra!
Ha elkezd fuldokolni, akkor se nézz rá!
Nem ficeregsz, nem mozdulsz.
Ha hallod, hogy...
akkor megbököd: „Hé, haver!
Hé, minden rendben? Haver!
Hé, jól vagy?
Hívjam a... Jól vagy, haver?
Hívjam a...” „Ne nézz rám!”
Mit művelünk?
Min veszekszünk?
Nyilvános mosdókon.
Ha ismered a történelmet, tudod, hogy Amerikában folyton ez van.
Újra és újra megtörténik.
Régen a nők is megküzdöttek a nyilvános mosdók használatáért.
Képzeljétek!
Volt idő, amikor nők nem használhattak nyilvános WC-t,
és ki kellett vívniuk ezt a jogot.
A férfiak feldühödtek. Azt mondták: „Őrültség!
Nőket engednek a nyilvános mosdókba? Kész őrület!
Mégis hogyan?
Bejönnek, miközben itt pisilünk?
És akkor mi lesz? Megnézik a farkunkat?
És kinevetik?”
Képzeljétek, hölgyek!
Amikor a nők először léphettek be a munkahelyükre,
nem használhatták a nyilvános mosdót.
Szóval ha pisilniük, vagy kakilniuk kellett,
muszáj volt hazamenniük.
Persze a kakilást csak elméletben
mondom, nem tudom, csináljátok-e.
Szerintem egy pasi sem tudja. Legyünk őszinték!
Biológiai szinten feltételezzük, de nem tudjuk biztosra,
hogy a nők szoktak-e...
Férfiak, gondoljatok bármelyik nőre az életetekben!
Tudjátok, mikor kakilt? Kétlem.
Szerintem nem tudjátok.
Nincs is rá bizonyíték, hogy szoktak.
Nincs szag,
nincs nyom, semmi.
Hölgyeim, akárki felel a mosdó-PR-ért,
kitűnő munkát végez.
Kitűnő munkát.
A nők után jobb illat van a mosdóban, mint előttük.
Hogyan?
Sosem lehet tudni, mikor kakil egy nő. Soha.
Náluk minden ugyanannyi ideig tart.
Ez a leglenyűgözőbb. Semmi sem árulja el.
Ha egy nő pisil, az tíz perc.
Kimegy a mosdóba. Rendben.
Bemegy, pisil, pisil, pisil, kijön, megmossa a kezét,
bepúderezi az arcát, megír egy üzit, és kimegy.
Nem tudod, mit csinált.
Ha kakil, ugyanez. Tíz perc.
Kimegy a mosdóba,
és ugyanaz történik: kakil, kijön,
kezet mos, bepúderezi az arcát, megír egy üzit, és kimegy.
Fogalmad sincs.
A férfiaknál tudni, mit csinálnak.
Nem erősségünk a diszkréció.
Tudod, ha pisilt. Honnan?
Hogy két perc volt.
Kiment a mosdóba, elvégezte a dolgát, és kész is.
Kész NASCAR-os kerékcsere.
Bemegyünk, pisilünk, kijövünk,
úgy teszünk, mintha kezet mosnánk, és kész.
Honnan lehet tudni, hogy kakilunk?
Egyértelmű. Elmegyünk WC-re, és nem jövünk vissza.
Akkor látsz minket utoljára.
A család kiplakátolja a fotójával az éttermet.
„Látták ezt a férfit?”
Képzeljétek, Amerikában mindig veszekszenek a mosdók miatt.
Volt idő, amikor a feketéknek küzdeniük kellett érte,
hogy használhassák.
Ugyanez volt. Megkérdezték: „Miért nem használhatunk nyilvános WC-t?”
Az emberek begurultak.
„Kész őrület!
Beengedik a feketéket ebbe a nyilvános mosdóba?
Mégis hogyan?
Szóval ott fognak állni, amíg pisilek?
Megnézik a farkamat?
Kinevetnek?”
És emlékszem,
arról is volt vita Amerikában,
hogy melegek használhatnak-e nyilvános WC-t.
Ez egy valódi vitatéma volt.
A hírekben interjúkat adtak le.
„Ön szerint a melegek és a heterók használhatják ugyanazt a mosdót?”
„Nekem mindegy, mit csinálnak,
ha nem előttem csinálják, nem gond.
De mondja,
hogy fog ez működni?
Ott fognak ácsorogni mellettünk a mosdóban?
Odaáll mellém egy meleg fickó,
miközben pisilek, és megnézi a farkamat?
Aztán megfogja.
Elkezdi rángatni.
Húzogatja a farkamat,
nekem meg feláll, és élvezem?
És ez lesz életem legjobb élménye?
Aztán hetente visszajárok,
azt remélve, hogy összefutunk, és így is lesz?
Aztán megbeszélünk egy randit egy szép étteremben,
és megismerkedünk egymással?
Majd pár évre rá összeházasodunk,
egy család leszünk, és boldogan élünk?
Ezt akarjátok?”
Nahát!
Nyilvános mosdók.
Nem jó eltitkolni a történelmet.
Ha tudod, mi történt, tudod, mire számíthatsz.
Megérted, hogy eleve miért történt.
Németország ezt lenyűgözően kezeli.
Sosem lesz tökéletes.
De Németország az egyetlen olyan ország,
ami konkrétan fizetett, hogy jóvátegye, amit tett.
Az egyetlen olyan ország, ami konkrétan bocsánatot kért,
az egyetlen ország, ami arra törekszik, hogy megváltoztassa
a magáról alkotott képet, és mások megítélését.
A II. világháború után csomó törvényt megváltoztattak.
Megváltoztatták az ország jelképeit.
Hogy mit tehetsz ki, és hová.
Megváltoztatták a himnuszt.
Ja, képzeljétek el! Új himnuszuk lett.
Úgy érezték, a himnuszuk egy túl nacionalista dal,
amivel a nácik rossz dolgokra inspiráltak.
Megváltoztatták. Az eredeti dal címe
„Deutschland, Deutschland über alles.”
Biztos hallottátok már régi filmekben.
Így szól.
Lefordítva pedig azt jelenti:
Németország mindenek felett
Németország az egész világ felett
És komolyan gondolták.
A legtöbb himnusz elméleti,
de a német nagyon precíz.
De a II. vh. után azt gondolták: „Nem állhatunk hozzá ugyanúgy.”
Szóval új himnuszuk lett.
Új szöveggel.
Így szól.
Vagyis lefordítva:
Egység, jogok és szabadság
Mindazoknak, akik otthona Németország
Aranyos.
De akár írhatták volna ezt is:
Sajnáljuk, sajnáljuk Nagyon sajnáljuk
Szörnyen sajnáljuk, amit tettünk
Értékelem, hogy megtették, de szerintem túlzásba estek.
Komolyan, eltúlozták.
Szerintem az „über alles” egy borzalmas hozzáállás.
De a himnusznak erősnek kell lennie.
Kell bele valami... Én a középutat választottam volna.
Az enyém így szólna:
Németország, Németország
Valahol az első ötben
Nem az egész világ felett.
Mert biztos benne vagyunk az első ötben Ha jobban belegondolunk
Amerika az első
Aztán Nagy-Britannia Franciaország és Spanyolország
Mi pedig az ötödikek...
Bár Spanyolország nem jobb nálunk.
Tehát negyedikek vagyunk
Negyedikek a...
Jó, de Franciaország gazdasága nem valami erős.
Szóval harmadikok vagyunk a világon
Anglia előttünk van... de a Brexit nem volt túl okos húzás.
Úgyhogy másodikok vagyunk És Amerika az...
A választások elég instabilak. Szóval...
Talán tényleg über alles vagyunk a világon!
Ez az egyik legnagyobb dolog, amit csináltak, és senki sem tud róla.
Dumáltam egy német sráccal.
És megdöbbent ezen. Teljesen tanácstalan volt.
Azt mondta: „Igen, sok mindent megváltoztattunk.
Az új himnusz elég nagy változás volt.
Biztos erről beszél az egész világ.”
Mire én: „Nem.”
Ő meg: „Hogy érted ezt?
Hogy érted? Ki nem beszél róla?”
Én meg: „Senki nem beszél róla.”
„Hogyhogy senki?” „Hát, senki. Tényleg.
Németországon kívül senki sem tud erről.”
„Hogyhogy nem tudják?” Mire én: „Hogy érted ezt?
Senki sem beszél németül Németországon kívül.
Honnan kéne tudniuk?
Amúgy is furán csináltátok.
Átírtátok a szöveget,
de a zenét meghagytátok.”
Ez nagyon fura.
Gondoltátok: „Ez a dal borzalmas, meg kell változtatnunk.”
„Ja. A zenét is?”
„Nem, azt megtartjuk, már megtanultunk rá táncolni. Ja.”
Sokan valószínűleg ezért nem tudják, hogy megváltozott.
Megtartottátok a zenét. Többségünk nem tudja a dalszövegeket.
Csak a zenét ismerjük.
Michael Jackson azt énekelte: „Zöldség vagy.”
Egyikünk sem tudta.
Páran megkérdeznétek: „Mikor mondott ilyet?”
Csomószor énekeltétek.
Zöldség vagy
Mindenki csak a zenét ismeri.
Szóval ezt csinálták a németek.
Fura, ha a zene nem változik. A zene érzelmeket hív elő.
Próbáltam elmagyarázni neki. Nem értette.
Aztán rájöttem, milyen ez.
Képzeljétek el
a Csillagok háborújának a zenéjével!
Ismeritek, ugye? Képzeljétek el mondjuk Darth Vadert!
Amikor Darth Vader megjelenik,
amikor leszáll valamelyik bolygóra,
mindig tudod, hogy történni fog valami,
valami rossz,
mert megszólal a zenéje.
Ugye? A zene elárulta, mi fog történni.
Leszáll a hajó...
Kinyílik az ajtó...
És ott áll Darth Vader.
De soha...
Soha nem jelenik meg úgy, hogy ne szólna a zenéje.
Soha. Kiszólna oldalra, hogy
„DJ, játszd le a számom!”
„Ez az.”
És abból tudnátok, mi következik.
Azt mondja:
„Térdeljetek le előttem, Jedik!”
„Soha, Darth, harcolni fogunk!”
„Nem győzhettek le!”
„Olyan erős! Nem tudom, győzhetünk-e.”
„Győznünk, le kell őt.”
„Az erőt, használjuk!”
„Legyőztetek!”
„Sikerült, Yoda mester! Sikerült!”
„Legyőztük Darth Vadert!”
„Úgy bizony.”
„És most mi lesz?”
„A birodalmat, szabadítjuk fel.”
„Utazunk, visszük a jó híreket.”
„Csináljuk!”
„Igen. Szükségünk új dalra van.”
„Szabadok vagytok!”
Szóval szerintem fura,
de azért így is lenyűgöző.
Nem kis dolog megváltoztatni a himnuszt.
Tényleg.
Vagy bármit.
Szóval erről beszélgettünk,
és utána a srác mondott egy érdekeset:
„Németországnak meg kellett változtatnia az imidzsét,
hogy megváltoztassa a természetét.
Ezért írtuk át a himnuszt.”
Én meg: „Hű, ez erős.”
Azt kérdezte: „Szerinted Amerika...”
Mondom: „Be se fejezd a mondatot!
Inkább be se fejezd a mondatot!”
Ha valamit megtanultam,
az az, hogy Amerika utálja a változást.
Amerika nem szereti a változást.
Megváltoztatni, amit a németek?
Pénzt, zászlót, himnuszt. Vicceltek?
Emlékeztek, mi volt a húszdollárossal?
Emlékeztek?
Harriet Tubmant akarták rátenni.
Az emberek úgy felhúzták magukat, hogy inkább hagyták.
Mindenki dühöngött. „Mit képzeltek?
Harrietet... Hogy van merszetek?
Hogy van merszetek levenni egy elnököt a húszdollárosról?
Hogy van merszetek...
Ki van a húszason?
Hogy van merszetek levenni Andrew Jacksont a húszdollárosról?”
„Nem veszik le, csak ráteszik Harriet Tubmant,
Andrew Jackson a hátulján lesz.”
„A hátuljára tenni egy amerikai elnököt? A hátuljára?
Ez tiszteletlenség!”
Pedig nem az.
Ha ismered a történelmet, tudod,
hogy Jackson szívesen lenne egy fekete nő mögött,
úgyhogy nem tudom, min izgultok.
Mindenki nyerne.
De az emberek dühöngtek.
Így változtassuk meg a zászlót?
Vagy a himnuszt?
Amerikában két dolgot tanultam meg.
Tisztelned kell a zászlót
és tisztelned kell a himnuszt.
Nem tudom, mit jelent ez,
de betartom a szabályokat.
Azért mondom, hogy nem tudom, mert zavaros.
Sokan mondták már nekem: „Tiszteld a zászlót!” És értem.
Aztán látom őket július 4-én,
ahol alsóneműként viselik.
Ez minek számít?
Felnézel, és azt mondod:
„Zászló kell a tökömre!”
Én nem javasolnék ilyen változást.
A himnuszt? Nem, azt soha.
Bár talán ráférne egy kis változtatás.
Elég erőszakos ez a himnusz.
Amerika pedig küzd az erőszakkal,
szóval egy szelídebb...
Mert tényleg erőszakos.
Ez az egyetlen himnusz,
amiben bombák robbannak fel.
Igen. Bombák és rakéták vannak
a himnuszban
Mint egy Michael Bay-filmben.
Minden lassított felvételben robban.
Mintha fenyegetnék a többi országot.
„A rakéta vörös fénye, a bombák robbanása.”
„Na gyertek!”
Olyan, mint egy gengszterrap.
Tényleg.
Az amerikai himnusz egy gengszterrap.
Minden elem egyezik.
Van benne erőszak, fenyegetés.
Tudjátok, miben hasonlít még?
Az amerikai himnusz az egyetlen,
ahol minden sor végére mondhatod,
hogy baszd meg,
és még úgyis van értelme.
A bástyák fölött figyeltünk
Hogy oly büszkén lobog
Baszd meg
Őszintén, én szeretem az amerikai himnuszt.
Izgalmas, és tudom a szöveget. Nem tanultam, mégis tudom.
Annyiszor halljuk, hogy tudjuk fejből.
Mint a...
Nationwide is on your side
Ez...
Ugyanez. Nem akarom tudni. Nem is kell tudnom.
Jól jönne a helye az agyamban, de ott van.
Amerika himnusza is ilyen, rengetegszer hallod.
Ez az egyetlen ország, amit ismerek,
ahol a himnuszt akkor is lejátsszák,
amikor nincs jelen másik ország.
Kosárlabdameccseken, focimeccseken,
sörpong meccseken, mindenhol szól a himnusz.
És ez normális, ha egész életedben Amerikában éltél.
„Hogy lehetne másként, Trevor?”
Hát elmondom.
Nagyon sok helyen jártam már, és higgyétek el,
sehol nem csinálják.
Nem. A legtöbb országban
évente egyszer lejátsszák a himnuszt egy országos ünnepen
vagy versenyen egy másik ország ellen.
Lejátsszák.
Mert ha egy másik ország is
jelen van, bizonyítanod kell a sajátodnak,
hogy hűséges vagy. Ezért énekeled.
Az országok nagyon bizonytalanok.
Meg kell nyugtatni őket.
Folyamatosan.
Terápiára kéne járniuk
a kötődési problémáikkal, de nem teszik.
Csak akkor jössz rá, mennyire bizonytalanok,
ha elhagyod a saját országodat.
Elhagytad már az országot?
Láttad, miket kérdez az országod?
Olyan bizonytalan és féltékeny.
Azt kérdi: „Hol voltál?
Hol jártál? Melyik országban?
Mi az, már másik országgal vagy?
Erről van szó?
Milyen pecsétek ezek? Lássuk, ki pecsételt az útleveledbe!”
Te meg: „Nyugi! Tiszteljétek már a magánéletemet!”
Ezért énekeljük a himnuszt csak akkor,
ha egy másik ország is jelen van.
Csakis akkor.
Arra való, hogy az országod jól érezze magát.
Nem?
Tudjátok, mik a himnuszok?
A geopolitikai megfelelői annak,
amit a nők csinálnak velünk,
férfiakkal.
Hölgyeim, mi az a trükk, amit be szoktatok vetni a férfiakon?
Például, ha sérül az egója,
és megpróbáljátok ápolgatni.
Ebben a teremben minden nőnek van egy trükkje,
ami működik a férfiaknál.
És tudom, most sok nő azt mondja magában: „Fogd be, Trevor!
Fogd be!”
Gyönyörű, kifinomult technika ez.
Mondjuk épp ebédeltek valahol,
és odajön egy pasi az asztalhoz.
Kigyúrt, edz, tudjátok, nagyon jól néz ki.
Azt mondja: „Nahát, Michelle?”
A csaj meg: „Justin? Úristen!
Hogy vagy?”
Te meg: „Ki a fene az a Justin? Mi van?”
És a pasi mondja: „Őrület! Kétszer egy héten?”
Te meg: „Kétszer? Mikor volt az első?
Kiről beszél?”
„Ugye, milyen durva? Hogy vagy?”
„Jól, kösz. Összefuthatnánk. Dumálhatnánk a suliról.
Eszembe jutott valamelyik nap. Őrültek voltunk.
Emlékszel arra az estére?”
„Te jártál egyetemre? Mi van?”
Érzi, ahogy az egód
lassan elsorvad, mint mazsola a napon.
És rád sem néz.
Nem csinál belőle ügyet.
Folytatja a beszélgetést.
Csak finoman a combodra teszi a kezét.
És elkezd simogatni.
Folytatja, mintha mi sem történt volna.
„Igen, őrület volt. Pomponlány voltam.
De ez van. Semmi fontos.”
Közben a keze...
„Semmi baj.
Semmi baj, nagy ember vagy. Nagy ember.
Erős férfi. Így van.
Nekem nincs más férfi a világon, csak te. Nézz magadra! Nahát!
Micsoda nagy ember! Igen!
Ez a fickó? Azt sem tudom, ki ez.
És azok az izmok.
Nem szeretem az izmokat.
Utálom, undorítóak.
Nézd csak meg, milyen kigyúrt, mindene formás és duzzadó.
Nem, ez undorító.
Mi, kockás has? Nekem nem kell kockás has.
Nem jön be. Ezért is tetszel annyira.”
Na ez a himnusz lényege.
Megnyugtatja az országot.
Az amerikai himnusz nagyon érdekes.
Amerikát tökéletesen jellemzi a himnusza.
Itt vannak a legviccesebb himnuszszabályok.
Ez az egyetlen ország a világon, ahol úgy énekled a himnuszt,
ahogy akarod.
Ahogy akarod.
Ezt máshol nem teheted meg.
Máshol úgy kell énekelni, ahogy megírták.
Unalmas, és ez a lényeg.
Nem lehet átírni.
Itt azt csinálsz, amit akarsz.
Azonnal kiszúrtam.
Először egy kosárlabdameccsen tűnt fel.
A New York Knicks játszott a Toronto Raptors ellen.
És mivel a Raptors kanadai csapat,
két himnuszt is lejátszottak a mérkőzés előtt, ami ritkaságszámba megy.
Szóval ott voltunk a stadionban, és megszólalt egy hang.
„Hölgyeim és uraim!
Kérem, álljanak fel a kanadai himnuszhoz!”
Mindenki felállt,
és kazettáról lejátszották a himnuszt.
Nem érdekelte őket.
Az a dal volt, a kanadai. Mindig ugyanaz.
Ó, Kanada...
És bla-bla-bla visszahoz minket...
Mindegy, ismeritek. Erre nincs időm.
Elénekelték a kanadai himnuszt,
és kész.
Megszólalt a bemondó:
„És most, hölgyeim és uraim,
kérem, maradjanak állva az amerikai himnuszhoz!”
Ez a kedvenc részem.
Elsötétülnek a fények,
valaki besétál középre.
Mindig teljes a csend.
Oh
Mondd
Látod-e
A korai hajnali fénynél
Azt, amit oly büszkén üdvözöltünk...
Miért próbálják szexivé tenni a himnuszt? Miért?
Ezt sosem értettem.
Miért próbálnak szexi dalt csinálni belőle?
Angliában senki sem fogja azt mondani, hogy „Remixet akarunk!”
Isten, óvd a királynőt
Óvd a királynőt szexi szexszel
Óvd a királynőt Mentsük meg őt
Szexi szexszel Mentsük meg a királynőt
Egek!
Berlin jó volt.
Aztán elindultunk Párizsba, Franciaországba, hogy életemben először
ott is fellépjek.
Alig vártam.
Párizsban mindig fel akartam lépni.
Nem tudtam, milyen lesz. De elmondhatom?
Párizs pont olyan, amilyennek mondják.
Könnyen az egyik legromantikusabb város, ahol életemben jártam.
Vagy ezerszer szerelmes lettem.
Egyedül voltam, de mindegy.
Igen.
Esténként csak én voltam és az ágyi poloskák.
Nagyon tetszett Párizs,
mert találkozhattam párizsiakkal.
Élőben.
Nem a sztereotípiákkal, amiket hallunk.
Nem. Igazi franciákkal találkozhattam, többet megtudhattam róluk.
És nagyszerű dolgokat tanultam.
A franciák például egészen máshogy viszonyulnak a munkához,
mint mások.
Ugye?
Ők szarnak rá.
Ami szerintem nagyon inspiráló.
Szerintem sokan közülünk
túlságosan ragaszkodunk a munkánkhoz.
Azonosulunk vele.
Ha megkérsz valakit, hogy meséljen magáról,
azt mondja: „Építész vagyok.”
„Mesélj magadról!” „Van egy fodrászüzletem.”
„Mesélj magadról!” „Tanár vagyok.”
Mikor ezt kérdezed,
elmondják, mivel foglalkoznak.
Erre fókuszálnak az emberek.
A franciák viszont nem. De nem ám.
Egy francia sem fogja ezzel kezdeni.
Ha megkérdezel egy franciát: „Mit csinálsz?”
Azt mondja: „Én?
Sétálgatok a barátaimmal,
jókat eszem, és...”
„Nem, úgy értem, miből élsz?”
Ő meg: „Ja, miből élek? Bocs.
Miből is élek?
Hát, lélegzem, és...
vizet iszom, tudod...
És persze szeretkezem is.”
Teljesen más a felfogásuk.
Nem azonosulnak úgy a munkájukkal. Jó élmény volt.
Ezt úgy tudtam meg, hogy amikor Párizsba repültem,
elveszett a poggyászom.
Igen.
Leszálltam a reptéren, és a csomagok nem jöttek meg.
A poggyászkiadónál jöttem rá,
ami elég gáz a légitársaságoktól.
Tudják, hogy elveszett.
Azt is tudják, melyik pillanatban hol van.
De nem mondják meg.
Hagynak ácsorogni, mint egy idióta,
közben reménykedsz.
Felszállás előtt szólhatnának, hogy
„Nem lesz csomag.
Szpojlerveszély.”
De nem szólnak.
Hagyják, hogy felszállj, és örülj, mint egy idióta.
Megérkeztem Párizsba.
Azt hittem, egy remek út kezdődik.
Ugrándoztam, azt hittem, megvan a poggyászom,
mondom: „Megkeresem,
és megyek felfedezni Párizst.”
A poggyászkiadónál
totál magabiztos voltam.
„Bizony. Jöttem a csomagomért, emberek.
Bocs.
Helyet kérek.
A poggyászkiadó fölé hajolnék,
attól gyorsabban megy.
Gyerünk, csomag!”
Totál magabiztos voltam.
Elkezdtek jönni a csomagok, én meg kritizáltam őket.
„Még van Samsonite?
Hol van az enyém?”
Mentek körbe a táskák,
aztán már nem jöttek újak.
Aggódni kezdtem.
Egyre kevesebb táska maradt.
Mondom: „A táskám...
Nincs itt a táskám.”
És rájöttem,
hogy nem érkezett meg.
Szörnyű volt. Ugyanazt éreztem,
mint amit gyerekkoromban,
amikor anyám ottfelejtett a suliban.
Pont ugyanazt.
Állok a poggyászkiadónál, és újra tízéves vagyok.
„Nem gond, Mr. Wilkinson, nyugodtan elmehet.
Anyukám biztos jönni fog. Ne aggódjon!
Biztos jön. Nem feledkezne meg rólam.
Nem... De...
Biztos meghalt valahol.
Biztos egy árokban fekszik holtan.”
Megfeledkezett rólam.
Néha előfordult.
Olyankor hazagyalogoltam.
Egyórás séta volt.
Mikor hazaértem,
mindig ugyanúgy reagált.
Otthonról dolgozott,
egy kis számítógépen gépelgetett,
és mikor becsuktam az ajtót...
mindig így reagált, azt mondta:
„Jaj, ne, kicsim!
Hány óra van?”
Én meg: „Túl késő.”
Nem szépítem, utáltam, ha ottfelejtettek a suliban,
de kiélveztem ezeket a perceket.
Mert őszintén szólva nem volt vészes. Szerettem sétálni.
Jól éreztem magam séta közben.
Köveket rugdostam, énekelgettem.
De mikor hazaértem, gondoltam: „Várjunk csak!”
Imádtam, mert ilyenkor
következmények nélkül lehettem flegma anyámmal.
Semmi szidás.
Mert gyerekkoromban
még nem flegmázhattunk a szülőkkel.
Nem fehér gyerek voltam. Értitek? Nem lehetett...
Vigyáznom kellett.
De imádtam, amikor anya elszúrta.
Azt kérdi: „Meg tudsz bocsátani?”
Én meg: „Még meggondolom.”
De kellett valaki, aki segített.
Körbenéztem,
és megláttam egy idős francia úriembert,
ősz haj, rózsás arc,
alacsony, szemüveges fickó.
Odamentem hozzá.
Piros mellényt viselt.
Franciául az állt rajta, hogy „information”,
alatta angolul pedig, hogy
„information”.
Köszöntem neki.
„Bonjour! Jó napot!”
Visszaköszönt: „Helló! Bonjour!”
Megkérdeztem: „Angol, francia?”
Azt mondta: „Angol, oui.”
Mondom: „Tudna segíteni, kérem?”
„Nem érkezett meg a poggyászom.”
„Szeretném tudni, mit kell tennem.”
Erre ő: „A poggyásza... nem jött meg...
Mondom: „Oké.
Rendben.
Próbáljuk franciául!
Lássuk, mi lesz!”
Végre összeraktuk.
Elküldött egy helyre, ahol kitölthettem egy nyomtatványt.
Volt egy sokkal fiatalabb francia fickó a pult mögött.
Algériai vagy marokkói származású lehetett.
Nagyon francia. Laza srác.
Épp segített valakinek.
„Rendben, köszönöm. A következő.”
Mondom: „Helló!”
Ő meg: „Mizu, tesó?”
„Hogy vagy? Mi a stájsz?”
Mondom: „Segítened kéne.”
„Nem jött meg a poggyászom. Elveszett.”
Erre ő: „Jaj, ne, haver, nem jött meg a tatyód?
Basszus!
Kerested?”
Mondom: „Mi? Az volt az első dolgom.”
„Szerinted csevegni jöttem?”
„Persze hogy...”
Mire ő: „Csak csekkoltam.”
„Szóval eltűnt a táskád?”
Én meg: „Ja.”
Mire ő: „Basszus, ez szívás, úgy sajnálom, haver.
Ez borzalmas.
Tényleg. Mit fogsz most csinálni?”
„Hogy én mit csinálok?”
Mondom: „Te csinálj valamit!
Jegyzőkönyvbe vennéd vagy valami?”
„Ó, le akarod papírozni?
Azért kell, hogy fizessen a biztosító?”
Mondom: „Nem, azért, hogy elküldhessétek, ha meglesz.”
Mire ő: „Ne izgulj, haver!
Sosem lesz meg.
Az tuti.
Ezen ne feszülj!
Tudod, Párizs ilyen, haver.
Ha nincs meg a táskád, azt elvitték.
Soha nem lesz meg. Néha, ha szerencséd van.
De ha eddig nem jött meg, nincs itt.
Péntek van. Sztrájkolnak páran.
Menj csak! Ne izgasd magad! Menj!
Ne izgulj ezen!”
„A cuccomról van szó.
Az az összes ruhám.”
Erre ő: „De hát Párizsban vagy.
Ruha kell? Ez Párizs, haver.
Párizs! Vegyél új ruhákat!
Mi bajod, ember? Nyugi!”
Olyan magabiztos volt,
hogy úgy éreztem, nincs igazam.
Kételkedni kezdtem.
Elsétáltam, és arra gondoltam: „Tévedtem?
Túlságosan ragaszkodom?”
Nem hazudott. Párizsban óriási a ruhaválaszték.
El kellett mennem ruhát venni,
mert nem volt egy göncöm se.
Ha valaha Párizsba mentek, vigyetek plusz pénzt
a ruhavásárlásra. Fantasztikus.
És vigyetek még
egy kis extra önbecsülést is.
Szükségetek lesz rá, ha ott vásároltok.
A franciák nem a barátaitok.
Még nem jártam olyan országban,
ahol ennyire egyedül vagy, amikor vásárolsz.
Bemész egy üzletbe, és senki nem segít. Senki.
Nem tudod, ki dolgozik ott, vagy ilyenek.
A dolgozók inkognitóban vannak.
Csak sétálgattam.
Húsz percig, és nem segítettek.
Elkezdtem ruhákat válogatni, erre egy bosszús hang megkérdezi:
„Segíthetek?”
Én meg: „Helló! Igen. Ruhát keresek.
Elveszett a csomagom.”
Erre úgy kicikizett,
ahogy soha életemben senki. Soha.
Minden döntésemre
durva kritikát kaptam.
Megkérdeztem tőle: „Hoznál egyet közepes méretben?”
Mire ő: „Közepesben?
Mármint nagyban vagy extra nagyban?
Azt hiszed, rád menne a közepes?
Azt kétlem.”
Én meg: „Bocs, mi van?”
Azt mondja: „Neked nagy méret kell. Hozhatok egyet.
A közepes erős túlzás lenne.”
Én meg: „Mi?”
Mindenben kritizált.
Meg akartam venni egy dzsekit.
Mondom: „Megveszem.”
Erre ő: „Nem, ez nem megy a bőrszínedhez.
Nem, gondolnod kell rá, milyen komplementerszínek illenek
a ruhához
és az arcodhoz, oké?
Ez nem a legjobb választás.”
Mondom: „Hé, már van hasonló cuccom.”
Erre ő: „És hordod is?”
„Már nem fogom.”
„Hordhatod, ha akarod.
Nem ciki. Csak nyugodtan!”
„Nem, hiszen megfenyegettél.”
Teljesen máshogy állnak a dolgokhoz.
Egy barátom azt mondta:
„A franciák totál seggfejek.”
Én meg: „Szerintem nem azok.
Csak nagyon őszinték.
Nem?
Nehéz megkülönböztetni a kettőt.
Egyik nap beszélgettem egy francia nővel,
és összeszedtem a bátorságot, hogy megkérdezzem:
„Figyelj,
miért ilyenek...
a franciák?”
Erre ő: „Hogy érted?”
Mondom: „Az üzletekben
bunkónak tűnnek.”
„Nem azok, csak önmagukat adják, tudod?
Talán mert megszoktad, hogy olyan országokban jársz,
ahol félnek, hogy nem adsz borravalót,
és ezért törik magukat úgy.
'Segíthetek?'
De Franciaországban mindenki jó fizetést kap.
Eleget keres.
Ezért nem stresszelünk a borravalón.
Amerikában a vásárló a király.
De tudod, itt mi lesz a királyokkal.
Szóval, tudod...
Itt máshogy megy.”
A franciák nem törődnek ezzel.
Remek a hangulat, Detroit.
Köszönöm.
Nagyon köszönöm.
Igazam lett.
Ezért járok Detroitba.
Komolyan. Remek a közönség.
Gyönyörű, sokszínű.
És a város is király.
Láttunk már érdekes dolgokat itt.
Volt egy vitám a barátommal, Dave-vel.
Ő intézi a fellépéseket,
és egyik nap azt kérdezte:
„Hé, mit csinálsz napközben?”
Én meg: „Elmegyek enni, vagy főzök.”
Mire ő: „Menjünk el, nézzük meg Detroit összes múzeumát!”
Én meg: „Talán egyet.”
Mire ő: „Hogy érted?”
„Hogy ne mindet. Miért kéne mindet?”
Mire ő: „Haver, jártál már itt korábban?
Tudod, hány remek múzeum van itt?”
„Jó, de attól még múzeum.
Egybe elmegyek, de ennyi.
Én nem bírom úgy. Nem tudok annyit megnézni.”
„Hogy érted, hogy nem bírod úgy?”
„Haver, fehér vagy, te élvezed ezt.”
Pedig csak vicceltem. Csak ugrattam.
Ugrattam.
Nagyon hamar megsértődött, nem?
Visszakérdezett: „Mit mondtál?”
„Azt, hogy te...”
„A fehérek nem is imádják a múzeumokat.”
„Mit hadoválsz?”
„Ha összeírnánk, mit szeretnek a fehérek, a múzeum nem lenne benne az első ötben.”
Olyan magabiztosan mondta,
és olyan meggyőződéssel,
hogy rákérdeztem: „Mi az első öt?”
Mert fura volt. „Az első ötben sincs benne.”
A hálószobájában például van egy lista a falon
a tíz legfontosabb dologról.
Nagyszerű volt.
Végiggondoltam: „Szerintem benne van.
Kitartok emellett.”
A múzeum ott van.
De ez nem baj.
A fehérek imádják.
Sokan szeretik a múzeumokat,
de a fehérek imádják őket.
Imádják.
Nincs olyan hely a földön,
ahol fehérek élnek, és nincs múzeum.
Mindegy. A fehérek imádják a múzeumokat.
Láttatok már fehéret múzeumban?
Mosolyogva sétálgatnak hátratett kézzel.
„Igen, ezt mi csináltuk.”
„Ezt is.”
„Jó évjárat volt.”
A fehérek imádják a múzeumokat.
Nem tenném első helyre, de az első ötben benne van.
Agyaltam ezen.
Ha összeírnánk, mit csípnek a fehérek,
a múzeum az ötödik lenne.
A negyedik az úszás.
Ugye? A fehérek imádnak úszni.
Sima ügy. Láttatok már fehéreket úszni?
Lenyűgözően néztek ki.
Lenyűgözően.
Mindig ezt csináljátok a hajatokkal.
Kijöttök a vízből, és...
Tökéletes ívben csapjátok hátra.
Így én is szeretném.
A fehérek imádnak úszni.
Annyira imádnak, hogy elintézték,
hogy több medált nyerhessenek
az olimpiai úszásért,
mint más sportágért.
Igen, a fehérek ennyire szeretnek úszni.
Egy nap rájöttem.
Volt egy vita arról, ki minden idők legnagyobb olimpikonja.
És az eredmény Michael Phelps
és Usain Bolt lett.
És az egyik érv az volt,
hogy „Michael Phelps jobb, mert neki több érme van.”
Mire gondoltam: „Persze, mert csalt.”
„Megnyert minden úszást.”
Michael Phelps nagyszerű,
de nem ér az érmeit számolni.
Mert az úszás az egyetlen sportág,
ahol több érmet nyerhetsz, ha ugyanazt
kevésbé hatékonyan végzed.
Semmi értelme.
Gondoljatok bele: „100 méteres gyorsúszás”.
Kész. Aranyérem.
Igen. És utána?
Még egy érem. Igen.
És ez?
Még egy érem. Mi van ezzel?
Újabb érem.
Ez baromság, nem érdekel, ki mit mond.
Nem kéne több érmet nyerni.
Usain Boltnak nincs ilyen jó dolga.
Ha Usain Bolt fut, az 100 méter, és kész.
„Felkészülni, kész...”
Futás!
Végigcsinálod, nyersz, aranyérem.
Ennyi.
Nem mondhatja, hogy
„Remek verseny. És most pillangóban.”
Ilyen nincs.
Mármint van, de nem kéne.
A fehérek imádnak úszni, ezért találták ki így.
Semmi kétség.
Szóval az ötös listán a múzeum az ötödik,
az úszás a negyedik.
A harmadik pedig
a sopánkodás lenne.
A fehérek imádnak sopánkodni. Ne már!
Tudjátok, miről beszélek.
Láttatok olyat, hogy egy fehérnek gáz napja van,
valami baj történik,
és ilyen tipikus sopánkodó arcot vágnak?
A fehérek imádnak sopánkodni.
A boltokban folyton ezt csinálják.
Mondjuk hosszú a sor,
de csak egy kassza van nyitva.
Mindenki türelmesen vár.
De mindig van egy fehér, aki rákezdi, hogy
„Miért nem nyitják meg a másik...
Ez komoly?
Mi a fene... Ez most...”
Ennél csak azt szeretik jobban,
ha egy másik fehérrel sopánkodhatnak.
Ismeritek, nem?
Ha ilyen történik, az varázslatos.
Abszolút varázslatos.
Egy fehér ember sopánkodik.
Összenéznek egy másik fehérrel,
és onnantól együtt sopánkodnak.
Egyesítik erejüket, és kapnak egy szupersopánkodást.
Összenéznek, és „Látja ezt?”
„Igen.”
Ez a kulcsa a sopánkodásnak.
Ki kell fújni. Kiadni az egészet.
Az élet nehéz, ki kell fújnunk,
míg végül levegőt sem kapunk.
Ezért van annyi tornádó középnyugaton.
A fehérek sopánkodnak.
A fehérek imádnak sopánkodni.
Szóval ez benne van az első ötben.
Ez az ötös listám, mit csípnek a fehérek.
A múzeum az ötödik,
az úszás a negyedik,
a sopánkodás a harmadik,
a második a fehérségük.
Jó dolog, totál megértem.
Az első pedig...
Oké, ez az én listám,
nem kényszerítem rátok.
Ha nem értetek egyet, írjatok sajátot!
Ez egyéni preferencia.
De van valami,
egy olyan dolog,
amit a fehérek mindennél jobban szeretnek a világon.
A „Drága Caroline”-t.
Mondok én valamit, Detroit.
Nincs semmi, ami jobban esik
egy fehér ember lelkének,
mint ez a Neil Diamond-dal.
Mindegy, hol vagy.
Minden kontinensen jártam már,
számos országban.
És ha megszólal ez a dal,
a fehérek szeme felragyog...
mint az alvó ügynökök, akiket aktiváltak.
Ez mindig így van.
Minden egyes alkalommal.
Nem a zene miatt, más dalok is szólhatnak.
Ha sütögetnek, baseballmeccsen vannak,
vagy céges rendezvényen,
a többi dal a háttérben szól. Nem figyelnek rá.
De mikor ez a dal felcsendül,
az sejtszinten érinti a fehéreket.
Nem tudom, miért.
De minden más félbeszakad.
A fehérek együtt lógnak valahol,
dumálnak, hogy „Igen,
üzlet, fúziók, felvásárlások.”
„Ez már csak ilyen.”
„Igen, térjünk vissza rá!”
„Ütemezzük be!”
Aztán megszólal ez a dal,
és minden egyes alkalommal...
Azt hiszitek, nem így van. Pedig de.
Mindig úgy tűnik, hogy megússzuk,
de mindig ugyanaz történik.
Nem kértem, hogy énekeljétek.
Nem mondtam, hogy „Együtt is!”
Vagy hogy „Háromra.”
Csak megnyilvánult a fehérségetek.
Éreztétek?
Ti is ezt csináltátok. Azt gondoltátok:
„Eljött a mi pillanatunk!”
Fehér vagyok, fehér, fehér
Fehér, fehér
Nézzetek csak magatokra! Sugárzik az arcotok!
Nézzétek ezt az örömet!
Tíz perce még: „Ki ez a fickó?”
Most meg: „A legjobb humorista!”
Óvjátok ezt az örömöt!
Egyik fehér ember se.
Őrizzétek, mint egy kincset!
Az a legértékesebb dolog a világon.
Semmi sem teszi boldogabbá a fehéreket, mint ez a dal.
Ez a dal színtiszta, hígítatlan fehér öröm.
Tényleg az.
Nem tudnak neki ellenállni.
Hagyjuk a 23andMe-t!
Ha tudni akarod, mennyire vagy fehér,
csak játszd le!
Ha hangosan reagálsz, nagyon fehér vagy.
Ezt megspóroltam nektek.
Nem láttam még fehér embert...
Ez a dal a Jin a Jangotokhoz.
Én mondom,
ha ne adj' isten lenne egy hatalmas földrengés,
és sokan a romok alatt rekednének,
én megtalálnám a fehéreket.
„Ti keressétek meg a többieket!
Ezt bízzátok rám!”
„Találtam még valakit!
Jól vagy, haver?”
Páran most azt gondoljátok:
„Trevor, szeretjük ezt a dalt, de nem ez a legfontosabb.”
Akkor a himnuszt miért nem énekeltétek velem?
Detroit, nagyszerűek voltatok.
Nagyon köszönöm.
Remekül éreztem magam veletek.
Hálás köszönet.
Jó éjszakát!
Milyenek voltunk?
Királyak, mint mindig.
Oké.
Mint mindig.
Nagyon köszönöm.
Ez fantasztikus volt. Köszönöm.
A feliratot fordította: Zsámán Jetta