BUN-VENIT LA DETROIT
Detroit, aplauze...
pentru Trevor Noah!
UNDE ERAM EU
Care-i treaba, Detroit?
Cum sunteți în seara asta? Ce mai faceți?
Bun-venit la spectacol!
Mulțumesc mult că ați venit.
Ia uitați-vă! Ce seară! Ce sentiment!
Iată-ne aici! Detroit, Michigan.
Am reușit.
Chiar îmi place. Îmi place peste tot, sincer.
Mă distrez mai mult acum decât oricând altcândva.
Îmi place America mai mult acum decât mi-a plăcut vreodată.
În fiecare zi.
Nici nu știu ce e.
Cred că...
Te bucuri altfel când știi că ceva se poate termina.
Pur și simplu...
Îți dă o altă senzație. Ca și cum...
„Ce-i gustul ăsta? Ultimul sezon?”
Nu se știe niciodată cu America. Chiar nu se știe.
Fiecare zi e cea mai bună zi
și, posibil, ultima zi.
Mă distrez de minune, cu adevărat.
Anul ăsta a fost o binecuvântare, căci...
am putut să călătoresc prin lume,
să dau reprezentații în locuri noi.
Locuri în care mi-am dorit mereu să fac stand-up, să văd cum e.
Am dat reprezentații în Berlin, Germania, pentru prima oară în viața mea.
A fost uimitor.
N-o să mint. Lumea m-a speriat înainte să mă duc.
Cam ca-n Detroit, despre care lumea zice: „Ai grijă la Detroit!”
Oamenii ziceau așa și despre Germania.
Când urma să plec, eram întrebat: „Omule, Germania?
Acolo râd?”
Zic: „Cum adică? Sunt oameni.”
„Nu știu, omule. Chiar râd?”
M-au influențat.
În drum spre Germania,
mă gândeam că germanii stau în public și fac:
„Ja, ja, aha.”
„A fost un show de stand-up.”
Dar nu. Râd.
Chiar sunt un public minunat.
M-am simțit excelent în Berlin.
E un oraș care te surprinde, pentru că...
Are o diversitate culturală atât de mare!
Are viață cultură în plină dezvoltare.
Muzică fantastică.
Istoria...
Istoria Berlinului este foarte profundă și bogată.
Îmi place să văd locuri noi când ajung în anumite orașe.
La Berlin, m-am dus cu un grup de turiști
și m-am simțit bine.
Dar aș fi vrut să fiu avertizat că istoria orașului e în mare parte dureroasă.
Practic, acolo a fost sediul central al Partidului Nazist.
Deci totul era legat de Hitler. Nu știam asta.
Credeam că facem un mic tur drăguț.
Pun multe întrebări. Sunt curios.
Asta enerva lumea.
Mergeam ici și colo.
Ghidul își făcea numărul.
Și el era fericit. Zicea: „Aici, în spatele meu, vedeți
unul dintre cele mai mari aeroporturi construite vreodată în lume.
Ja, aici, în Berlin, avem un aeroport cunoscut în toată lumea
și este atât de mare, încât am putut să filmăm
filmul hollywoodian Jocurile foamei înăuntrul acestui aeroport.
Ja, aveți vreo întrebare?”
Am zis: „Da, uau! De câți ani e construit?”
Zice: „Are aproape 100 de ani.”
Zic: „Măi să fie! Cine l-a construit?”
„Da. Asta e partea mai nefericită a...
istoriei de aici.
Aeroportul a fost construit de Hitler.”
Vedeam că stricasem tot.
Ca să înveselesc atmosfera,
zic: „Care Hitler?”
Zice: „Care Hitler?
Ce alt Hitler există?”
Zic: „Putea fi Henry Hitler.” „Henry Hitler?
Cine naiba e Henry Hitler?”
Zic: „Nu-l cunoști pe Henry Hitler?”
N-a funcționat.
„Hai, omule!”
A fost tensionat, dar bine.
Bine, în sensul că...
A fost plăcut să fiu undeva
unde oamenii nu-și îngroapă istoria.
Vreau să zic că...
Vreau să zic că, atunci când călătorești prin Germania,
chiar dacă nu intri în muzee, nu poți scăpa de trecut.
Nici de cel al Berlinului, nici de ce a făcut Germania.
Există monumente împrăștiate prin oraș.
Monumente impunătoare.
Comemorează ce le-a făcut Germania milioanelor de evrei
și altor oameni din lume.
Vezi, înțelegi, vorbesc despre asta.
Îi învață pe copii despre asta. La școală.
Le spun: „Asta a făcut Germania.”
Se asigură că știu.
Dar nu-i fac să se simtă vinovați.
Ceea ce este un echilibru remarcabil.
Le spun copiilor: „Hei, copii! Sper că înțelegeți.
Germania a făcut asta.
Nu sunteți vinovați, pentru că n-ați fost acolo.
Cu toate astea, pentru că voi sunteți viitorul Germaniei,
e răspunderea voastră să nu repetați așa ceva.”
În Germania, mi-a plăcut
cât de deschiși sunt să vorbească despre istoria lor.
Știu că e dureros.
Știu că e o degradare îngrozitoare
a imaginii lor, dar nu se ascund.
Când i-am văzut făcând asta, mi-am zis:
„De-ar face și America asta cu istoria ei!”
Ați...
Ați observat vreodată cât de jenant este
să vorbești despre istorie în America?
Devine tensionat.
Indiferent care anume. Devine tensionat.
Ziua lui Columb este una din acele zile.
În fiecare an, la New York, au loc încăierări. Și aici au fost.
Era un bust al lui Cristofor Columb, vechi de 110 ani.
Jumătate din Detroit a zis: „Să scăpăm de el!”
Cealaltă jumătate a zis: „Ba nu!” O mare încăierare.
La fel și în New York. Ziua lui Columb, Ziua Indigenilor.
Am văzut odată un interviu la știri.
Nu trebuia să fie de râs, dar mie așa mi s-a părut.
Reporterul a întrebat un tip:
„Ce faceți de Ziua Indigenilor?”
El zice: „Ascultă, e Ziua lui Columb.
M-am săturat de oamenii care-i schimbă numele.
Suntem mândri de acea zi.
E Cristofor Columb. Ziua lui Columb. N-o să se schimbe.
De fapt, tu cum te-ai simți dacă ar veni cineva,
ar lua ceva ce există de multă vreme
și ar hotărî să-l schimbe și să-i dea alt nume?
Tu cum te-ai simți?”
Mi-am zis: „Domnule,
nu ăsta e spiritul Zilei lui Columb?”
Sincer, nu-mi place prea tare „Ziua Indigenilor”.
Denumirea nu-mi place... Mi se pare o sustragere.
Nu e destul de specific. E superficial.
„Ziua Indigenilor.” Care indigeni? Unde? Cum?
Lămurește-mă!
Știți ce mi-a plăcut la „Ziua lui Columb”?
Că era ceva specific.
Da. Era povestea specifică, inspiratoare,
a unui om pe nume Cristofor Columb
care a crezut, contrar așteptărilor,
că putea să navigheze în direcția greșită în jurul lumii
și s-ajungă în India din partea cealaltă.
Nimeni n-a crezut în el.
Da.
A zis: „O să fac asta.” Ei au zis: „Nu poți, Chris.”
Iar el: „O s-o fac.” Și ei: „Nu poți s-o faci!”
Zice: „O s-o fac!”, iar ei: „Nu poți!”
A strâns bani, a luptat ani de zile, până a primit navele.
A navigat în direcția greșită
în jurul lumii și n-a reușit.
Nu doar că n-a debarcat pe cealaltă parte a Indiei,
ci s-a trezit într-un loc numit Caraibe.
Și a zis: „Asta e India.”
Cei din jur au zis:
„Nu știu dacă ai mâncat iarba pe care am lăsat-o noi,
dar asta sigur nu e India.”
El zice: „Asta e India și voi sunteți indieni.”
Ei zic: „Frate, nu suntem indieni.”
Iar el: „Cunosc indienii când nu-i văd.
Sunteți indieni, doar că pe partea cealaltă.
Deci indieni de vest.”
A rămas cu ideea asta.
Cristofor Columb a rămas cu ideea asta toată viața.
Alți exploratori îi ziceau: „Hei, Chris!
Nu cred c-ai ajuns în India.”
El zice: „Ba e India!”
Ei zic: „Nu cred că e India.” Iar el: „Ba e India!”
A murit refuzând să accepte posibilitatea
că n-a ajuns în India.
Nu doar asta, prieteni. El nici n-a pus piciorul în America,
niciodată.
Niciodată.
Și totuși
o sărbătoare legală
a fost numită după el
în America.
Aceasta, prieteni, este povestea inspiratoare
a felului în care albii eșuează în sus.
Știți câtă încredere îți trebuie ca să reușești așa ceva?
Nimeni altcineva. Încredere de alb.
Nimeni altcineva n-are o așa încredere.
O iei greșit, ajungi în locul greșit.
Dai oamenilor nume greșite și zici: „Am dreptate.
Dați-mi o sărbătoare.”
Altcineva n-ar putea.
La nivelul ăsta de încredere ar trebui să aspirăm toți:
încrederea bărbatului alb.
Femeile n-ar reuși asta.
Dacă o femeie ar zice: „Navighez de jur împrejur.”
I-ar răspunde: „Ardeți-o! E vrăjitoare!”
Credeți că cineva de culoare ar putea?
Credeți că un negru ar putea? Pe bune?
Să navigheze în jurul lumii în direcția greșită?
Să ajungă unde n-ar avea voie?
Ar fi arestat pentru intrare nepermisă.
L-ar întreba: „Ce cauți aici?”
„Am greșit, credeam că ajung în India.
Am greșit, omule. Scuze.
Nu știu unde mi-a fost capul.
Nu trebuia să ne punem cu navele. Nu iese bine niciodată.
Îmi cer scuze, omule.
N-o să se repete.”
De ce să vrei să-ți îngropi istoria?
E atâta bucurie, sunt atâtea de învățat!
Știți?
Parcă America se mișcă în direcția asta.
Vrea tot mai puțină istorie, tot mai puțin context.
Uitați ce se întâmplă cu manualele!
În locuri ca Florida, vor să interzică
sau să scoată acele părți din manuale care includ sclavia.
Acum părinții se ceartă. Zic:
„Scoateți sclavia! Îi face pe copiii mei să se simtă prost.”
Alți părinți zic: „Lăsați sclavia!
Îi învață pe copii.”
Și se tot ceartă. Mă întreb: „De ce?”
Nu e nevoie să te cerți pentru...
Nimeni n-ar trebui pentru asta.
Copiii nu citesc manualele.
Urmăresc TikTok.
Dacă vrei s-ajungi la ei, acolo trebuie să fii.
A existat sclavie
Au venit nave
Da...
Sincer, nu cred că chestia cu manualul este o problemă reală.
Mi se pare una dintre acele probleme fabricate,
des întâlnite în America. Îi agită pe oameni
și îi înflăcărează,
făcându-i să se certe pentru ceva ce nici nu era o problemă.
O spun fiindcă eu chiar cred asta.
Mi se pare că în America politicienii se descurcă de minune
să-i păcălească pe americani să se certe pentru probleme
care n-au fost niciodată o problemă,
ca să nu fie atenți la adevăratele probleme.
Știți?
Dacă te cerți pentru ce scrie în manual,
nu ești atent la faptul că inflația e scăpată de sub control.
Nici la faptul că chiriile sunt scăpate de sub control.
Nu-ți permiți să stai nicăieri.
Salariile n-au ținut pasul cu inflația.
Corporațiile fură miliarde de dolari
de la angajații lor, fără nicio consecință.
Nu ești atent la toate astea.
Ești atent la ce-i interesant, ce e ușor de urmărit.
Te ține în mișcare, știți?
Oare persoanele trans pot folosi toalete publice?
E ceva fabricat.
Cine chiar avea problema asta? Sincer.
Cine chiar avea problema asta?
Știți ce-au făcut? Unii politicieni au înțeles:
„Uite o chestiune minoră, care afectează câțiva oameni.
O s-o fac să pară o problemă națională,
apoi toți se ceartă.” Dar a cui era problema?
Care dintre voi s-a aflat vreodată într-o toaletă
în care să înceapă brusc o altercație:
„Mă scuzați, ăsta e genul cu care v-ați născut?
Coincide cu semnul de pe ușă?
Organele dv. genitale se potrivesc?
Pot să verific?”
Cine a văzut așa ceva?
Nimeni.
Dar ne fac să ne certăm, fiindcă e antrenant.
„Cine poate folosi care baie.” Cui îi pasă?
Vorbesc serios. Cui îi pasă?
Unii veți zice: „Celor trans.”
Vor să știe dacă pot folosi un WC public.
Da, du-te în care vrei! Cine te oprește?
Serios, este o toaletă publică.
Cine o să te oprească?
Spuneți-mi, cine o să aplice legea aia?
Nu putem aplica nici măcar ideea
ca lumea să se cace în WC.
Dar voi credeți că, prin magie, o să-și dea seama dacă v-ați născut așa?
Folosiți-o pe care vreți! De ce ne pierdem timpul?
Alții zic:
„Ne certăm fiindcă trebuie să știi cine...”
Să-ți spun ceva! Dacă petreci atât timp
ca să afli organele genitale ale altora într-o toaletă publică,
tu ești ciudatul.
Tu mă îngrijorezi.
Există o regulă simplă în toate toaletele publice din lume.
Și anume: intri, nu acorzi atenție nimănui,
îți ții respirația și ieși.
Nu te mai holba la alți oameni!
Toți bărbații din sala asta știu.
Când folosești toaleta publică, te uiți în gol, te piși,
îți face treaba. Ochelari de cal.
Dacă n-ai stare, te uiți sus și jos.
Nu te uiți la altcineva.
Cel de lângă tine poate să se înece. Nu întorci capul.
Nu te agiți, nu te miști.
Îl auzi, gen...
Și zici: „Hei, omule!
Ești bine? Yo!
Ești bine, omule?
Yo! Vrei să sun... Ești bine, omule?
Vrei să sun...” „Nu te uita la mine!”
Ce facem?
Pentru ce ne certăm?
Toalete publice.
Dacă-ți cunoști istoria, știi că asta se întâmplă mereu în America.
Se întâmplă din nou și din nou.
Odată, femeile s-au luptat să folosească toalete publice în America.
Închipuiți-vă!
A fost o vreme când femeile nu puteau să le folosească,
în toată țara, și au trebuit să lupte.
Bărbații erau nervoși. Ziceau: „E o nebunie.
Să vină femei în toalete publice? E strigător la cer.
Cum funcționează?
O să intre aici în timp ce ne pișăm?
Și apoi o să se uite la cârnăciorii noștri?
Și o să râdă?”
Gândiți-vă, dnelor.
A existat o vreme când femeile aveau voie să aibă un loc de muncă,
dar nu aveau la dispoziție toalete.
Dnelor, dacă ieșeați cu vreo treabă și vă trecea pipi
sau caca, trebuia să mergeți acasă.
Da. Zic „a face caca” teoretic,
nu știu dacă chiar o faceți.
Nu cred că știe vreun tip. Să fim sinceri. Nu știm.
Presupunem asta la nivel biologic, dar nu știu sigur
că o femeie chiar...
Bărbați, gândiți-vă la orice femeie din viața voastră.
Știți ultima dată când a făcut caca? Nu cred că știți.
Nu există dovezi palpabile în susținerea ipotezei.
Nu există miros.
Nu există nicio pată. Nimic.
Dnelor, nu știu cine se ocupă de PR-ul vostru,
dar face o treabă excelentă.
O treabă excelentă.
Când femeile merg la baie, miroase mai bine când ies.
Cum?
Nu știi niciodată când face caca o doamnă. Niciodată.
Femeile folosesc același interval de timp.
Asta e cel mai impresionant. Nu trădați nimic.
Dacă o femeie face pipi, durează zece minute.
Intră în baie. Da?
Ajunge acolo, pic-pic, iese, se spală pe mâini,
se pudrează, scrie un mesaj, se întoarce la masă.
Habar n-ai. Da.
Dacă face caca, la fel, zece minute.
Se duce la baie, își face treaba,
pleosc-pleosc, iese.
Se spală pe mâini, își pudrează nasul, scrie prietenelor. Se întoarce.
Habar n-aveți.
La bărbați, știți exact ce facem.
Discreția nu e punctul forte.
Știi când face pipi fiecare bărbat. De ce?
Două minute.
Mergem la baie, intrăm acolo. Cel mai rapid lucru.
Ca oprirea de la curse.
Da, intrăm, facem pipi, ieșim,
ne prefacem că ne spălăm și ne întoarcem.
De unde știți când ne căcăm?
E evident. Mergem la baie, nu ne mai întoarcem.
A fost ultima dată când ne-ați văzut.
Familia pune afișe cu „căutat” prin restaurant.
„L-ați văzut pe omul ăsta?”
În America, oamenii se ceartă pentru toalete de fiecare dată.
De fiecare dată. Odată, negrii au trebuit să se lupte
ca să le folosească.
Același lucru. Negrii întrebau: „De ce nu putem folosi toaletele publice?”
Tot așa, lumea era furioasă.
„E o nebunie.
O să dați voie negrilor să intre într-o toaletă publică?
Cum funcționează?
O să stea acolo în timp ce mă piș?
O să se uite la cârnăciorul meu?
Și o să râdă?”
Da. Îmi amintesc
că a fost o discuție în America
despre posibilitatea ca gayi să le folosească.
Chiar a fost un subiect de discuție.
La știri, oamenii erau întrebați:
„Credeți că gayi ar trebui să aibă voie în aceleași băi ca heterosexualii?”
Răspundeau: „Nu-mi pasă ce fac,
dacă țin pentru ei, e-n regulă.
Dar răspundeți-mi:
cum o să funcționeze?
Ești în toaletă cu ei și apoi ce?
E gay și eu stau acolo
și mă piș, iar el se uită la cârnăciorul meu?
Apoi îl apucă?
Și începe să tragă de el?
Apoi începe să-l frece,
iar eu mă excit și îmi place?
Și e una din cele mai tari experiențe din viața mea?
Și apoi mă întorc săptămânal,
sperând să dau peste el, și chiar se-ntâmplă?
Și, la un moment dat, stabilim să ne vedem la un restaurant
primitor și să ne cunoaștem?
Apoi, peste câțiva ani, ne căsătorim,
ne alăturăm familiile și trăim fericiți?
Asta vreți?”
Uau!
Toalete publice.
De-asta să nu-ți îngropi istoria.
Dacă știi ce s-a întâmplat, știi la ce să te aștepți.
Înțelegi de ce s-a întâmplat de la bun început.
Germania face asta într-un mod uluitor.
Nu va fi niciodată perfect.
Dar Germania e singura țară din lume
care a plătit despăgubiri pentru ce a făcut.
Singura țară din lume care și-a cerut scuze în mod concret
și singura țară din lume care e hotărâtă să schimbe
cum se percepe și cum o percepe lumea.
După Al Doilea Război Mondial, a schimbat câteva legi.
A schimbat simbolurile țării.
A stabilit ce și unde puteai expune.
Și-au schimbat imnul național.
Închipuiți-vă! Au schimbat imnul național.
Au considerat că imnul era un cântec naționalist
folosit de naziști să inspire lucruri greșite.
L-au schimbat. Cântecul inițial se chema
„Deutschland, Deutschland über alles”.
Probabil l-ați auzit în niște filme vechi.
Era ceva de genul...
Tradus în engleză, înseamnă...
Germania, Germania mai presus de orice
Mai presus de orice pe lume
Evident, vorbeau serios.
Da, majoritatea imnurilor sunt teoretice,
dar germanii sunt preciși.
După Al Doilea Război Mondial, au zis: „Nu putem avea atitudinea asta.”
Așa că au schimbat imnul.
Cu versuri noi.
Noile versuri sunt...
Tradus în engleză, înseamnă...
Unitate și drepturi, și libertate
Pentru toți oamenii care trăiesc în Germania
Ceea ce e adorabil.
Adorabil. La fel de bine, puteau cânta...
Ne pare rău Ne pare foarte rău
Ne pare foarte rău pentru ce-am făcut
Apreciez că au făcut asta, dar n-aș fi mers așa departe.
Sincer. Eu n-aș fi mers așa departe.
Cred că über alles e oribil. Nu e bine să gândești așa.
Dar tot îți trebuie puțină forță în imn.
Trebuie să ai ceva... Eu aș fi găsit ceva de mijloc.
Al meu ar fi fost...
Germania, Germania
Undeva în primele cinci
Nu mai presus de orice pe lume
Fiindcă sigur suntem în primele cinci Dacă stai să te gândești
America e pe primul loc
Apoi ai Marea Britanie Apoi ai Franța și Spania
Apoi suntem pe locul cinci...
De fapt, Spania nu e mai bună ca noi.
Deci suntem pe locul patru
Locul patru din...
Dar Franța nu are o economie prea puternică.
Deci poate suntem pe locul trei în lume
Deasupra noastră e Anglia... Stai, Brexit n-a fost o idee bună.
Poate că suntem pe locul doi Și America e pe locul...
Alegerile nu sunt prea stabile. Deci...
Atunci poate că suntem über alles din lume!
E printre cele mai importante lucruri făcute și nimeni nu știe.
Vorbeam cu un tip german.
A rămas perplex. Absolut perplex.
Zicea: „Da, în Germania am făcut multe lucruri.
Imnul național a fost o schimbare majoră.
Sigur toată lumea vorbește despre asta.”
Zic: „Nu.”
Întreabă: „Cum adică?
Cine nu vorbește despre asta?”
Zic: „Nimeni nu vorbește despre asta.”
„Cine e nimeni?” Zic: „Nimeni. Niciun om.
Nu știe nimeni din afara Germaniei.”
„Cum să nu știe?” Zic: „Cum adică?
E-n germană. Niciun străin nu știe germană.
De unde să știe?
În plus, ați făcut ceva ciudat.
Ați schimbat versurile,
dar ați păstrat ritmul.”
E o inițiativă ciudată.
Ați zis: „Cântecul e îngrozitor și îl schimbăm.”
„Ja. Dar ritmul?”
„Nu, pe ăla îl păstrăm, că am învățat toate mișcările. Ja.”
Probabil de-asta majoritatea nu știu că s-a schimbat.
Ați păstrat ritmul. Majoritatea oamenilor nu știu versurile.
Știm doar ritmul.
Michael Jackson zicea „Ești o legumă”.
Nimeni nu știa asta.
Unii vă întrebați: „Când a zis «legumă»?”
Ați cântat toată viața...
Ești o legumă
Nimeni nu știe versurile, doar ritmul.
Asta a făcut Germania. E ciudat.
E ciudat să nu schimbi muzica. Căci muzica e însoțită de emoție.
Încercam să-i explic asta. N-a înțeles.
Mi-am dat seama că voi știți cum e.
Ce a făcut Germania
ar fi ca-n Războiul Stelelor.
Cunoașteți Războiul Stelelor. Darth Vader, să zicem.
Când apărea în vreo scenă,
când ateriza pe vreo planetă,
mereu știai că urma să se întâmple ceva,
ceva rău,
din cauza muzicii specifice.
Da? Muzica ți-a zis ce urma să se petreacă.
Nava ateriza...
Ușa se deschidea...
Și el stătea acolo.
Dar niciodată...
Niciodată nu intra în joc fără cântecul lui în fundal.
Niciodată. Ca și cum i-ar fi zis DJ-ului de lângă el:
„DJ, bagă piesa mea.”
„Exact.”
Atunci știai că urma să se întâmple.
Cobora acolo...
„Îngenunchează în fața mea, Jedi.”
„Nu îngenunchem, Darth, luptăm.”
„Nu mă poți învinge.”
„E așa puternic! Nu cred că putem câștiga.”
„Îl vom învinge.”
„Vom folosi Forța.”
„M-ați învins.”
„Am reușit, maestre Yoda! Am reușit!
L-am învins pe Darth Vader!”
„Într-adevăr.”
„Ce facem acum?”
„Să eliberăm imperiul!
Să călătorim, să răspândim vestea bună!”
„S-o facem!”
„Da, să cântăm un cântec nou!”
„Ești liber.”
Spun doar că e ciudat.
Tot e impresionant, totuși.
Nu e lucru mărunt să-ți schimbi imnul național.
Chiar nu este.
Să schimbi orice.
Deci aveam discuția asta.
Apoi, el mi-a zis ceva interesant:
„Am înțeles că Germania trebuia să schimbe
felul în care se percepea pentru a schimba ce a făcut.
De-asta am schimbat imnul.”
Am zis: „E foarte valoros.”
Zice: „Crezi că America și-ar schimba...”
Zic: „Nici să nu termini propoziția.
Să nu cumva să termini propoziția!”
Un lucru pe care l-am învățat este
că America urăște schimbarea.
Nu-i place să se schimbe.
Să schimbi ce-a schimbat Germania?
Banii, steagul, imnul. Glumești?
Mai știți povestea cu bancnota de 20$?
Vă amintiți?
Au vrut s-o pună pe Harriet Tubman.
Oamenii s-au enervat așa tare, că au amânat de tot.
Erau furioși. „Ce faceți?”
„O punem pe Harriet...” „Cum îndrăzniți?
Cum îndrăzniți să luați un președinte american de pe bancnotă?
Cum să-l luați pe...
Cine e pe aia de 20$?
Cum să-l luați pe Andrew Jackson de pe bancnota de 20$?”
„Nu-l iau, o pun pe Harriet Tubman pe față,
iar Andrew Jackson va fi pe spate.”
„Puneți un președinte american pe spate? Pe spate?
Câtă lipsă de respect!”
Nu e chiar așa.
Dacă ți-ai cunoaște istoria, ai ști
că i-ar plăcea să fie pe spatele unei negrese.
Nu știu de ce te stresezi atât.
Toți au de câștigat.
Dar oamenii erau furioși.
Și acum sugerezi să schimbăm steagul?
Să schimbăm imnul?
Trăind în America, am învățat două lucruri.
Respecți steagul
și respecți imnul.
Nu știu ce înseamnă.
Dar am urmat regulile.
Zic că nu știu ce înseamnă fiindcă e derutant.
Întâlnești oameni și auzi „Respectă steagul!” și înțeleg.
Dar apoi văd aceiași oameni pe 4 iulie
și poartă steagul ca lenjerie intimă.
Se pune?
Te uiți în sus și zici:
„Steagul ăla, boașele astea.”
N-aș sugera niciodată vreo schimbare.
Imnul? Nu, niciodată.
Deși s-ar putea schimba un pic.
Este un imn foarte violent.
Dat fiind că în America e multă violență,
poate ceva mai blând...
Chiar e un imn violent.
Singurul imn pe care l-am auzit
în care se menționează bombe explodând.
Da. Aveți bombe și rachete
în imnul național.
E ca un film de Michael Bay cântat.
Totul explodează cu încetinitorul.
E aproape ca și cum ameninți și alte țări.
„Bombe explodând, rachete strălucind.
Provocați-ne!”
E ca un rap de gangster, sincer.
Chiar așa este.
Imnul american e ca rapul unui gangster.
Are aceleași elemente.
Violență, amenințări...
Știți cât de mult seamănă?
Imnul american e singurul
în care poți pune cuvântul „curvă”
la sfârșitul oricărui vers
și cântecul își păstrează sensul.
Probând, de-a lungul nopții
Că steagul nostru era încă acolo
Curvă
Îmi place imnul național american, sincer.
E palpitant. Și știu toate cuvintele. Nu le-am învățat, dar le știu.
Un cântec din alea pe care le înveți fără să vrei.
Cam ca
Poporul e de partea ta
La fel...
Același lucru. Nu vreau să-l învăț. N-am nevoie.
Aș vrea să revendic spațiul din memorie, dar e acolo.
Așa e și imnul național american. Pentru că-l auzi atât de mult aici.
E singura țară în care am trăit
în care se cântă imnul național
chiar și când nu participă vreo altă țară.
La meciuri de baschet, meciuri de fotbal,
ping-pong pe bere, imnul național.
Știu, e ceva normal dacă ai trăit în America toată viața.
„Cum altfel poate fi, Trevor?”
Vă zic eu...
Fiind cineva care s-a dus și în restul lumii,
asta nu se face.
Nu. În majoritatea locurilor,
se cântă imnul o dată pe an, poate, la un eveniment național
sau când concurezi contra altor țări.
Atunci se cântă.
Fiindcă cealaltă țară e prezentă
și trebuie să-i dovedești țării tale
că ești loial. De-asta cânți imnul.
Fiindcă țările sunt nesigure.
Trebuie să le asiguri.
În mod constant.
Ar trebui să facă terapie
pentru problemele de atașament, dar n-o fac.
Îți dai seama cât de nesigure sunt țările
doar când pleci din țara ta.
V-ați întors din altă parte?
Ce întrebări îți pune țara ta!
Atât de nesigură, de geloasă!
Precum: „Unde ai fost?
Unde ai fost? În ce țări?
Deci ai altă țară acum?
Asta faci?
Ce ștampile sunt astea? Să văd cine ți-a ștampilat pașaportul!”
Zici: „La naiba, țară! Lasă-mi puțină intimitate.”
De-asta, în alte locuri, cânți imnul
doar când e prezentă altă țară.
Doar atunci o faci.
Ăsta e scopul. Să-ți faci țara să se simtă bine.
Da?
Știți ce sunt imnurile?
Imnurile naționale sunt echivalentul geopolitic
a ceea ce ne fac femeile
nouă, bărbaților.
Știți acel truc pe care-l aveți pentru bărbatul din viața voastră?
Atunci când orgoliul lui e lezat
și trebuie să încercați să-l vindecați.
Fiecare femeie din sală are un truc
care funcționează la toți bărbații.
Acum, știu că multe femei zic: „Taci, Trevor!
Taci!”
Este o tehnică frumoasă, subtilă.
Da. Ești în oraș, iei prânzul sau ceva
și vine un tip la masă.
E musculos, face sală, arată foarte bine.
Zice: „Doamne, Michelle?”
Ea zice: „Justin? Doamne!
Ce mai faci?”
Și tu întrebi: „Cine naiba e Justin? Ce se petrece?”
„E o nebunie! De două ori în două săptămâni?”
Tu zici: „De două ori? Când a fost prima dată?
Cine-i ăsta?”
„Știu. Doamne! Ce mai faci?”
„Sunt bine. Trebuie să mai vorbim cândva despre facultate.
Chiar mă gândeam. Ce nebunatici eram atunci!
Mai știi noaptea aia?”
Și tu: „Ai fost la facultate? Ce se petrece?”
Simte cum orgoliul tău
se usucă ușor ca un strugure la soare.
N-o să se uite la tine.
N-o să dea importanță.
Va continua discuția.
Dar își va pune ușor mâna pe coapsa ta.
Și începe s-o mângâie.
Va continua de parcă nu se petrece nimic.
„Știu, o nebunie. Am fost majoretă.
Ce să-i faci? E unul din lucrurile alea.”
Și mâna face...
„E-n regulă.
Ești om mare. Om mare.
Un om puternic. Exact.
Nu există niciun alt bărbat în lume. Doar tu. Uită-te la tine! Uau!
Ce om mare! Da.
Cine, ăsta? Nici nu știu cine e.
Da, nu, cu mușchii lui.
Nu-mi plac mușchii.
Îi urăsc. Sunt dezgustători.
Uită-te la el, se antrenează, e în formă și bombat.
Nu, e dezgustător.
Mușchi abdominali vizibili? Nu vreau așa ceva.
Nu-mi plac. De-asta te plac pe tine.”
Asta este un imn național.
Dai asigurări țării tale.
Imnul american e atât de interesant!
Se regăsește în el tot ce reprezintă America.
Are cele mai amuzante reguli ale imnului din lume.
E singura țară din lume unde ai voie să cânți imnul
oricum vrei.
Oricum vrei.
Nu poți face asta altundeva.
Peste tot, imnul e așa cum e scris.
E plictisitor și așa și trebuie.
Nu poți să-l schimbi.
În America, poți face orice vrei.
Am observat asta prima oară.
La un meci de baschet.
Era echipa New York Knicks contra Toronto Raptors, da?
Și fiindcă Raptors e din Canada,
au cântat două imnuri înainte de meci, ceea ce e rar.
Deci suntem în tribune și apoi se aude vocea.
„Dnelor și dlor,
ridicați-vă pentru imnul național canadian.”
Toată lumea s-a ridicat
și au pus o casetă pe undeva.
Se vedea că nu le pasă.
Era cântecul canadian. E mereu același.
O, Canada...
Și ceva, ceva Ne amintește de...
Cunoașteți cântecul. N-am timp pentru asta. În fine.
Au cântat imnul canadian.
Au terminat.
A revenit crainicul.
„Și acum, dnelor și dlor,
rămâneți în picioare pentru imnul național american.”
Asta e partea mea preferată.
Luminile se sting.
Cineva se duce în mijlocul arenei.
Mereu e atât de intens! Tăcere deplină.
O, spune
Poți tu
Zări
În lumina timpurie a zorilor
Ceea ce cu atâta mândrie salutăm...
De ce să încerci să faci imnul sexy? Ce faci?
Nu înțeleg asta.
De ce vrei să-l transformi într-un cântec sexy?
În Anglia n-o să vezi pe nimeni zicând: „Remix!”
Dumnezeu să salveze regina
Să salveze regina Salvez regina cu sex sexy
Salvează regina Să salvăm regina
Cu sex sexy Haide, salvează regina
Frate!
Mi-a plăcut Germania.
Apoi ne-am dus în Paris, Franța, să dau reprezentații
pentru prima oară în viață,
eram nerăbdător.
Mi-am dorit să fac stand-up în Paris.
N-am știut cum e. Dar pot să vă zic?
Parisul e exact cum vi se spune.
E printre cele mai romantice orașe în care am fost în viața mea.
M-am îndrăgostit de o mie de ori.
Eram singur. Nu conta.
Da.
În fiecare noapte, eram doar eu și acarienii.
Mi-a plăcut la Paris,
pentru că am putut cunoaște parizienii.
Personal.
Nu stereotipuri, nu chestii din auzite.
Nu, chiar am cunoscut francezi, am aflat despre ei de la ei.
Și am aflat niște lucruri uimitoare.
De exemplu, francezii se raportează diferit la muncă
față de noi, restul.
Da?
În sensul că nu dau doi bani.
Sincer, mi se pare inspirator.
Da. Mi se pare că mulți
ne-am atașat prea mult de munca noastră, știți?
Ne identificăm cu ea.
Ați întrebat pe cineva „Zi-mi despre tine”?
„Păi, sunt arhitect...”
„Spune-mi despre tine!” „Am un coafor și...”
„Spune-mi despre tine!” „Sunt profesor...”
„Spune-mi despre tine!”
și lumea îți spune cu ce se ocupă.
A devenit lucrul asupra căruia se concentrează oamenii.
Francezii nu fac asta. Nu.
N-o să cunoști vreun francez care face asta.
Dacă întrebi un francez: „Scuză-mă. Ce faci?”
Zice: „Eu?
Mă plimb cu prietenii și...
Îmi place să mănânc bine și...”
Zici: „Nu, adică cu ce te ocupi?”
Zice: „Cu ce mă ocup? Pardon.
Bine, cu ce mă ocup?
Bine, nu, respir și...
Beau apă și, știi...
Normal, fac dragoste, știi?”
Pur și simplu, trăiești altfel.
Atunci când nu ești atașat de muncă. A fost minunat.
Am aflat asta pentru că, atunci când am zburat la Paris,
mi-au pierdut bagajul.
Bine? Da.
Am aterizat pe aeroport și bagajele n-au sosit.
Am descoperit asta în fața benzii,
o mizerie pe care ți-o fac companiile.
Ei știu că nu-ți vine bagajul.
Știu unde ți-e bagajul în fiecare clipă.
Dar nu-ți spun.
Te lasă să stai ca un prost,
cu speranță în inimă.
Ar putea veni la tine înainte de decolare ca să-ți zică:
„Nu vine.
Alertă de spoiler.”
Dar nu fac asta.
Te lasă să decolezi cu bucurie, ca un idiot.
Am aterizat la Paris.
Credeam că e începutul unei excursii grozave.
Țopăiam. Aveam tupeu de om cu toate bagajele,
îmi ziceam: „Mi le iau,
încep să explorez Parisul.”
Am ajuns la bandă.
„Am tupeu de om cu toate bagajele.
Exact. Lăsați-mă să-mi iau bagajele.
Mă scuzați.
Faceți loc, vă rog.
Aș vrea și să mă aplec asupra benzii,
ca să grăbesc bagajele.
Haide, bagaj norocos!”
Aveam foarte mare tupeu.
Au început să apară bagajele, iar eu le judecam.
„Cine mai are Samsonite?
Unde e bagajul meu?”
Bagajele se tot învârteau,
apoi n-au mai apărut altele noi.
Începeam să-mi fac griji.
Se făceau tot mai puține bagaje.
Mi-am zis: „Bagajul meu...
Bagajul meu nu vine.”
Mi-am dat seama
că bagajul meu nu venise.
A fost îngrozitor. Am avut același sentiment
pe care l-am avut copil fiind,
când mama mă uita la școală.
Același sentiment.
Stăteam în dreptul benzii și m-am simțit ca la zece ani...
„Nu, dle Wilkinson, e-n regulă, puteți pleca.
Mama o să vină. Stați liniștit, puteți pleca.
O să vină. Nu m-ar uita.
Nu... Probabil...
Probabil e moartă pe undeva acum.
Probabil zace moartă într-un șanț.”
M-a uitat.
Mă uita din când în când.
Atunci, trebuia să merg pe jos.
Era un drum de vreo oră.
Ajungeam acasă
și mereu avea aceeași reacție când intram,
fiindcă lucra de acasă.
Avea un mic calculator la care scria
și intram în casă, închideam ușa...
Mereu aceeași reacție, făcea...
„Nu, iubitule, nu!
Cât e ceasul?”
Iar eu: „E prea târziu.”
N-o să mint. Uram să fiu uitat la școală,
dar savuram acele momente.
Nu era așa mare problemă, sincer. Îmi plăcea să merg pe jos.
Nu e ca și cum eram stresat pe drum.
Dădeam cu piciorul în pietre, cântam...
Ajungeam acasă și îmi ziceam: „Nu, stai așa.”
Îmi plăcea. Era singura dată
când puteam să mă port urât cu mama fără nicio consecință.
Niciuna.
Când eram copil,
nu puteam să fiu tupeist cu ai mei.
Nu eram copil alb. Știți ce zic? Nu puteam...
Trebuia să mă controlez.
Ce-mi plăcea când o dădea ea în bară!
Zicea: „Poți să mă ierți?”
Iar eu: „Mă mai gândesc.”
Acum trebuia să mă ajute cineva.
Mă uit în jur,
într-o parte stătea un domn francez în vârstă,
cărunt, cu obraji rumeni,
un tip scund cu ochelari.
Așa că m-am dus la el.
Purta o vestă roșie.
Scria în franceză „Information”
și dedesubt, în engleză,
„Information”.
Mi-am zis...
„Bonjour. Bună ziua.”
El zice: „Bună ziua. Bonjour.”
Am întrebat: „Engleză, franceză?”
A zis: „Engleză, da, oui.”
Am zis: „Mă puteți ajuta, vă rog?
Nu mi-a sosit bagajul.
Aș vrea să știu ce trebuie să fac.”
Zice: „Bagajul dvs... N-a venit...”
Am zis: „Bine.
În regulă.
Să încercăm în franceză.
Să vedem ce se întâmplă.”
Până la urmă, ne-am înțeles.
M-a trimis la o zonă specială unde puteai face o sesizare.
La ghișeu era un alt francez, mult mai tânăr.
Probabil de origine algeriană sau marocană.
Foarte francez. Un tip mișto.
Ajută pe cineva.
„Bine, mersi. Următorul, vă rog.”
Zic: „Salutare!”
Iar el: „Care-i treaba, frate?
Ce mai faci? Care-i treaba cu tine?”
Zic: „Am nevoie de ajutorul tău.
Bagajul meu. N-a venit. S-a pierdut.”
Zice: „Vai, omule, nu ți-a venit bagajul!
Fir-ar să fie!
Te-ai uitat după el?”
Am zis: „Poftim? Da, asta am făcut prima dată.
Crezi c-am venit să-mi ții de urât?
Normal că...”
Zice: „Nu, doar verificam.
Deci bagajul a dispărut? Complet...”
Zic: „Da.”
Iar el: „Omule, ce nasol! Îmi pare rău pentru tine.
E îngrozitor.
Da. Deci, ce vrei să faci?”
„Ce vreau să fac eu?”
Zic: „Aș vrea să faci tu ceva.
Putem face o sesizare sau ceva?”
Zice: „Da. Vrei să faci niște hârtii?
Pentru asigurare, ca să te despăgubească?”
Am zis: „Nu, pentru ca tu să-l găsești și să mi-l aduci.”
Zice: „Stai liniștit, omule!
N-o să-l găsim.
Nu, omule.
Nu-ți face griji.
Știi, suntem la Paris.
Când bagajele dispar, rămân dispărute.
Nu mai apar. Rareori, dacă ai noroc.
Dar, dacă n-a apărut până acum, a dispărut.
E vineri. Sunt niște greve.
Poți să pleci. Nu te stresa. Poți să te duci.”
Cică „Nu te stresa...”
„Hei, e bagajul meu.
Acolo-s toate hainele.”
Zice: „Dar ești la Paris.
Ai nevoie de haine? Ăsta e Parisul.
Haide, Paris, cumpără-ți niște haine!
Ce-i cu tine, omule? Relaxează-te!”
Era atât de încrezător,
încât m-a făcut să cred că greșeam.
M-am pus la îndoială.
Am plecat și mă întrebam: „Oare greșesc?
Sunt prea atașat de bagajul meu?”
Nu mințea. Parisul are o mare varietate de haine.
A trebuit să-mi cumpăr haine.
N-aveam nimic pentru reprezentații.
Dacă mergeți vreodată la Paris, luați bani în plus
pentru cumpărături de haine. E minunat.
Încercați să luați cu voi
o stimă de sine de rezervă.
Veți avea nevoie când cumpărați de la francezi.
Pentru că nu vă sunt prieteni.
Da. N-am mai fost într-o țară
în care ești pe cont propriu atunci când cumperi.
Intri într-un magazin și nimeni nu te ajută. Nimic.
Nu știi cine lucrează acolo, cine face ceva.
Parc-ar avea angajați sub acoperire.
Te plimbi aiurea.
În 20 de minute nu m-a ajutat nimeni.
Când am început să aleg hainele, am auzit o voce iritată în spatele meu:
„Vă pot ajuta?”
Am zis: „Da. Bună ziua. Am nevoie de haine.
Mi s-a pierdut bagajul.”
Detroit, am fost ridiculizat
mai mult ca oricând în viața mea.
Mai mult ca oricând. După tot ce alegeam,
venea o replică tăioasă.
Întrebam: „Aveți mărimea M la asta?”
El zicea: „M?
Adică L sau XL, nu?
Pentru corpul dv. vreți M?
Nu prea cred, nu?”
Zic: „Scuze, poftim?”
El zice: „Cred că aveți mărimea L. V-o aduc pe aceea.
M-ul e prea mic pentru cămașă.”
Zic: „Poftim?”
Totul!
Am vrut să cumpăr o jachetă.
„Pot lua asta?”
Zice: „Nu, asta nu vă stă bine la culoarea pielii.
Trebuie să vă gândiți la ce e complementar cu culorile
materialului
și culoarea feței dv., da?
Asta nu e cea mai bună.”
Zic: „Hei, am deja așa ceva.”
El zice: „Și o purtați?”
„Acum n-o mai port.”
„Puteți s-o purtați, dacă vreți.
C'est tranquille. Hai!”
„Nu, acum m-ați amenințat.”
Știți ce? E diferit, pur și simplu.
Un prieten mi-a zis:
„Francezii sunt nesimțiți, nu?”
Am zis: „Nu cred că sunt nesimțiți.
Cred că sunt doar foarte sinceri.”
Da?
E greu să faci diferența între cele două.
Într-o zi, vorbeam cu o doamnă franțuzoaică
și mi-am făcut curaj s-o întreb:
„Hei...
De ce francezii sunt...
așa?”
Ea zice: „Cum adică?”
Zic: „În magazine,
par foarte răi.”
Zice: „Nu sunt răi. Sunt doar ei înșiși.
Poate că vii dintr-o țară în care oamenii
sunt atât de speriați că nu le dai bacșiș,
încât te sufocă.
«Cu ce vă pot ajuta?»
Dar, în Franța, ne asigurăm că toți primesc un salariu bun.
Un venit bun.
Așa că nu ne stresăm pentru asta.
În America zic: «Clientul e rege.»
Dar, în Franța, știi ce le facem regilor.
Deci... Știi?
Aici nu e la fel.”
Francezii nu joacă așa.
Sunteți un public minunat, Detroit.
Mulțumesc.
Mulțumesc mult.
Mi-ați dat dreptate.
De-asta vii la Detroit.
Pe bune. Sunteți un public grozav.
Frumos, divers.
Și orașul e mișto.
Mai vedem câte ceva pe ici, pe colo.
M-am certat cu prietenul meu, Dave.
El regizează aceste reprezentații
și mi-a zis într-o zi:
„Frate, ce faci în timpul zilei?”
Zic: „Mănânc în oraș, fac ceva.”
Zice: „Frate, ce-ar fi să vedem toate muzeele din Detroit?”
Zic: „Poate unul.”
Zice: „Cum adică, unul?”
Zic: „Da, nu toate. Cum toate?”
Zice: „Frate, ai mai fost aici?
Știi câte muzee grozave au?”
Zic: „Da, dar sunt tot muzee.
Merg la unul și atât.
N-am atâta rezistență. Nu pot vizita atâtea ca tine.”
Zice: „Cum adică nu poți vizita atâtea ca mine?”
„Fiindcă ești alb, îți place să faci asta.”
Glumeam. Îl tachinam doar.
Doar îl tachinam.
S-a simțit atât de jignit!
Zice: „Ce-ai spus?”
„Fiindcă ești...”
Zice: „Frate, albilor nu le plac muzeele.
Despre ce vorbești?
Muzeele nu sunt nici măcar printre primele cinci preferințe ale albilor, da?”
A zis-o cu atâta încredere
și convingere,
încât am zis: „Care-s primele cinci?”
Ce ciudat să zici că nu e printre primele cinci!
Ca și cum, pe peretele dormitorului, ar avea o listă
cu primele zece lucruri.
A fost grozav.
M-am gândit și am zis: „Ba da.
Rămân la decizia mea.
Muzeele vă plac.”
Nici nu e un lucru rău.
Albii adoră muzeele.
Multor oameni le plac muzeele,
dar albii le adoră.
Adoră muzeele.
Nu există niciun loc pe Pământ
în care albii să nu fi construit un muzeu.
Nu contează. Albii adoră muzeele.
Ați văzut vreodată albii la muzeu?
Se plimbă zâmbind, cu mâinile la spate.
„Da, asta am făcut noi.
Și asta am făcut noi.
A fost o perioadă bună.”
Albii adoră muzeele.
N-aș zice că e prima preferință, dar e-n primele cinci.
Am reflectat.
Dac-ar fi un top al preferințelor albilor,
aș pune „muzee” pe locul cinci.
Pe locul patru, aș pune înotul.
Da? Albilor le place să înoate.
Nu e nimic rău în asta. Ați văzut albi înotând?
Arătați superb.
Superb!
Când înoată albii, faceți chestia aia cu părul.
Ieșiți din apă...
Stă perfect pe spate, ca la o rață.
Și mie mi-ar plăcea.
Albilor le place să înoate.
Le place să înoate atât de mult,
încât poți câștiga mai multe medalii
la Olimpiadă, înotând,
decât făcând orice altceva.
Da, atât de mult le place albilor să înoate.
Am înțeles-o într-o zi.
Exista o dezbatere despre cine e cel mai mare olimpic.
Primii doi erau Michael Phelps
și Usain Bolt.
Unul dintre argumente era:
„Michael Phelps e mai bun, are mai multe medalii.”
Iar eu am zis: „Da, pentru că a trișat.
Le-a câștigat înotând.”
Nu spun că nu e un mare olimpic.
Ci că nu poți folosi medaliile ca argument.
Înotul e singura disciplină
la care iei mai multe medalii făcând tot aia
într-un mod puțin mai ineficient.
N-are nicio logică.
Gândiți-vă: „100 metri liber.”
Gata. Medalie de aur.
Da! Și acum așa.
Încă o medalie. Da.
Și așa?
Încă o medalie. Dar ce ziceți de așa?
Încă o medalie.
Ce porcărie! Nu-mi pasă ce zic ceilalți.
Nu poți câștiga mai multe medalii!
Usain Bolt n-are parte de luxul ăsta.
Când aleargă, dă proba de 100 metri și gata.
„Pe locuri, fiți gata...”
Fuge.
Ajunge la capăt, câștigă, medalie de aur.
Atât.
Nu poate zice apoi:
„A fost o cursă grozavă. Acum fac stil fluture.”
Nu există așa ceva.
Ar trebui, dar nu există.
Albilor le place să înoate și au făcut regula. Înțeleg.
Ar trebui să fie, da.
În topul meu, aș pune „muzee” pe locul cinci,
„înot” pe locul patru.
Pe locul trei,
să fie uluiți.
Albii adoră să fie uluiți. Haideți!
Știți exact despre ce vorbesc.
Ați văzut vreodată, când un alb are o zi proastă,
ceva n-a ieșit bine,
fac expresia aia de uluire, gen...
Albii adoră să fie uluiți!
Vezi asta mereu la supermarket.
E coadă mare. Da?
Dar e deschisă o singură casă.
Toți așteaptă răbdători.
Mereu apare un alb gen...
„De ce nu deschid cealaltă...
Pe bune?
Ce vor să... Chiar...”
Singurul lucru care le place mai mult
e să găsească alt alb cu care să fie uluiți.
Ați remarcat?
Când se întâmplă asta, e ceva magic.
Absolut magic.
Un alb e uluit.
Face contact vizual cu un alt alb
și apoi se vor ului împreună.
Ca și cum își măresc uluirea într-o super-uluire.
Îi vezi cum caută. „Ai văzut asta?”
„Știu!”
E un element cheie al uluirii.
Trebuie să expiri. Să dai afară tot.
Viața e așa grea, că aerul trebuie să iasă.
Nici nu mai poți să respiri.
De-asta sunt atâtea tornade-n Midwest.
Albii care se uluiesc...
Albii adoră să fie uluiți.
Trebuie să fie în top cinci.
Lista mea. Cinci preferințe ale albilor.
„Muzee” pe locul cinci.
Bine, „înotul” pe locul patru.
„Să fie uluiți” pe locul trei.
Pe doi, „să fie albi”.
E o chestie mișto. Nu vă blamez.
Și urmează locul întâi.
Uitați, e lista mea personală.
Nu dictez nimic.
Dacă nu sunteți de acord, faceți lista voastră!
Este o preferință personală.
Dar există un singur lucru
și numai unul
care le place albilor mai mult decât orice pe lumea asta.
„Sweet Caroline.”
Hai să vă spun ceva, Detroit.
Nimic nu aduce mai multă bucurie
în sufletul unui alb
decât acea melodie a lui Neil Diamond.
Indiferent în ce loc.
Am fost pe toate continentele,
în multe țări.
Când se aude acel cântec,
vezi cum ochii albilor se luminează...
ca niște agenți care au fost activați.
Se întâmplă de fiecare dată.
De fiecare dată.
Nu e muzica în sine, căci se aud și alte cântece.
Sunt la un grătar sau la un meci de baseball,
un eveniment al firmei.
Celelalte cântece sunt în fundal, nu dau importanță.
Dar, când începe cântecul ăla,
se conectează cu ADN-ul alb.
Nu știu ce este.
Dar întrerupe orice altceva.
O să vedeți cum albii vorbesc.
Zic: „Da, adică,
afaceri, fuziuni și achiziții.
Una dintre alea.”
„Ar trebui să aprofundăm.
Să ne amintim.”
Și se aude cântecul ăla
și, de fiecare dată...
Crezi că n-o să se întâmple. Se strecoară.
Mereu pare că nu se va întâmpla.
Dar mereu e la fel. Ca și cum...
Vedeți? Nu v-am zis să cântați.
N-am zis: „Acum toți împreună.”
Sau „Număr până la trei”.
A ieșit la iveală spiritul albilor.
Simțiți?
Ați început singuri. V-ați zis: „Asta e!
Ăsta e momentul nostru!”
Sunt alb, alb
Alb, alb
Uitați-vă la voi! Radiați. Uitați-vă la fața voastră!
Uitați-vă la bucuria voastră!
Acum zece minute: „Nu mă convinge tipul.”
Iar acum: „Cel mai bun comediant!”
Nu pierdeți bucuria asta!
Niciun alb dintre voi.
Păstrați-o bine! E o comoară.
E cel mai adorabil lucru din lume.
Nimic nu-i face pe albi mai fericiți decât cântecul ăla.
Cântecul ăla e pură bucurie caucaziană brută.
Asta e cântecul ăla.
Albii nu-i pot rezista.
Da, lăsați testarea genetică.
Dacă vrei să știi cât ești de alb,
pune cântecul ăla.
Reacția ta arată cât ești de alb.
V-am făcut să economisiți.
N-am văzut niciun alb care să nu...
Este stimul și reacție. Asta e cântecul ăla.
Vă spun,
dacă ar avea loc un cutremur major, Doamne ferește,
și oamenii ar fi prinși sub dărâmături,
m-aș oferi voluntar să găsesc toți albii.
Aș zice: „Găsiți-i pe ceilalți!
De asta mă ocup eu!”
„Am mai găsit unul!”
„Ești bine, omule?”
Știu că acum ziceți:
„Ne place cântecul ăla, dar nu e cel mai important.”
Da? Atunci, cum de n-ați cântat imnul cu mine?
Detroit, ați fost grozavi.
Mulțumesc mult.
M-am simțit atât de bine cu voi!
Vă apreciez.
Noapte bună!
Cum ne-am descurcat?
Merge mereu Neil Diamond.
Bun!
Merge mereu.
Mulțumesc mult.
A fost fantastic. Mulțumesc mult.
Subtitrarea: Iulia Rolle