ЛАСКАВО ПРОСИМО В ДЕТРОЙТ
ТРЕВОР НОА
Детройте, поаплодуй...
Тревору Ноа!
НА ЧОМУ Я ЗУПИНИВСЯ?
Що коїться, Детройте?
Як ви сьогодні, люди? Як ви?
Ласкаво прошу на шоу.
Дуже дякую, що прийшли.
Погляньте на це. Що за вечір. Що за відчуття.
І ми тут. Детройт, Мічиган.
Ми це зробили.
І я справді отримав насолоду. Я отримую насолоду скрізь.
Зараз моє життя приємніше, ніж я колись очікував.
Я зараз насолоджуюся Америкою більше, ніж будь-коли.
Щодня.
Я навіть не знаю, що це.
Думаю, це...
Ви по-іншому насолоджуєтеся місцем, якщо воно скінченне, знаєте?
Це ніби...
Інші почуття до нього. Ви такі...
«Що це за смак? Останній сезон?»
Бо з Америкою ніколи не знаєш. Справді ніколи не знаєш.
Кожен день найкращий
і, можливо, останній.
Я чудово проводжу час, чесно.
Цей рік став таким благословенням, бо...
Я мандрував світом,
виступав у місцях, де раніше не виступав.
У місцях, де завжди хотів виступити з комедією, завжди хотів спробувати.
Я вперше в житті був із шоу в Берліні в Німеччині.
Це було справді чудово.
Не брехатиму, люди мене залякували перед поїздкою туди.
Те саме й з Детройтом, коли люди такі: «Стережися, Детройт».
Люди те саме казали й про Німеччину.
Коли я збирався в Берлін, люди такі: «Чуваче, Німеччина?
Вони взагалі сміються?»
А я такий: «Про що ви? Вони ж люди».
«Не знаю, друже. Вони сміються?»
До мене достукалися.
Через це, коли їхав у Німеччину,
я думав, може, німці просто сидітимуть у залі так:
«Ха-ха, так, ага.
Це було комедійне шоу».
Але це не так. Вони сміються.
Насправді, це чудова аудиторія.
Я чудово провів час у Берліні.
Це місто, яке підкрадається до тебе, бо там...
Там таке культурне розмаїття.
Там бурхливо розвивається артсцена.
Фантастична музика.
Історія...
Історія в Берліні дуже глибока й багата.
Я люблю подорожувати, бачити пам'ятки, коли я в якомусь місті,
у Берліні я пішов на груповий тур
і чудово провів час.
Але хотів би я, щоб мене хтось попередив, яка болісна історія Берліна.
Бо там фактично була штаб-квартира нацистської партії.
Тому все веде до Гітлера. Я не знав цього.
Я думав, ми йдемо на милий маленький тур.
Я ставлю багато запитань, мені цікаво.
Це псує настрій.
Ми розходимося.
Гід робив свої маленькі скетчі.
Він був щасливий. Він такий: «Отут, за моєю спиною, дивіться,
це один із найбільших аеропортів, що були збудовані у світі.
Так, тут, у Берліні, всесвітньо відомий аеропорт,
і він такий великий, що ми могли зняти
голлівудський фільм "Голодні ігри" в цьому аеропорту.
Так, є запитання?»
І я такий: «Так. Ого. А скільки йому років?»
І він: «Йому майже 100 років».
І я такий: «Трясця! Хто його збудував?»
«Так. Це неприємна частина...
тутешньої історії.
Його збудував Гітлер».
Я бачив, що все псую.
Я спробував поліпшити настрій.
Я такий: «Що за Гітлер?»
Він мені: «Що за Гітлер?
А які ще Гітлери є?»
Я такий: «Може, це Генрі Гітлер». «Генрі Гітлер?
Хто, трясця, такий Генрі Гітлер?»
Я такий: «Ти не знаєш Генрі Гітлера?»
Не спрацювало.
Типу: «Та годі тобі».
Було напружено, але добре.
І коли я кажу добре...
Було приємно бути в місці,
де люди не закопують свою історію.
От що я хочу сказати...
От що я хочу сказати, коли подорожуєте Німеччиною,
навіть якщо ви не ходите в музеї, ви не уникнете минулого
про два Берліни чи дії Німеччини.
По всьому місту розкидані монументи.
Помітні монументи.
Вони увічнюють те, що Німеччина зробила з мільйонами євреїв
та інших людей по всьому світу.
Ви це бачите, розумієте, вони говорять про це.
Вони розповідають про це своїм дітям. Вивчають це в школах.
Вони такі: «Агов, ось що зробила Німеччина».
Щоб діти точно знали.
Але вони не змушують їх відчувати провину.
У них є дивовижний баланс.
Вони кажуть своїм дітям таке: «Агов, діти. Маю надію, ви розумієте.
Німеччина це зробила.
Ви не відповідальні, бо вас там не було.
Проте, оскільки ви майбутнє Німеччини,
ви відповідальні за те, щоб таке не повторилося».
От що мені сподобалося, коли я був у Німеччині:
їхня відвертість у розмовах про історію.
Вони знають, що вона болісна.
Вони знають, що це жахлива пляма
на них, але не ховаються від цього.
Коли я побачив, що вони роблять, то подумав:
«Боже, хотів би я, щоб Америка так робила з історією».
Бо ви...
Ви колись бачили, як незручно
розмовляти про історію в Америці?
Це викликає напругу.
Байдуже, яка це історія. Це викликає напругу.
День Колумба - один із таких днів.
Щороку в Нью-Йорку відбуваються суперечки. Тут, у Детройті, була суперечка.
Був бюст Христофора Колумба, проіснував 110 років.
Якось половина Детройта сказала: «Треба його позбутися».
Інша половина сказала: «Не позбувайтеся його». Суперечка.
Нью-Йорк, те саме, щороку. День Колумба, День корінних народів.
Я якось бачив у новинах інтерв'ю.
Воно не мало бути кумедним, але мені таким здалося.
Репортер підійшов до хлопця і спитав:
«Що ви робитимете на День корінних народів?»
І він такий: «Слухайте уважно, це День Колумба.
Я втомився від людей, які приходять і змінюють назви.
Ми пишаємося цим днем.
Це Христофор Колумб. День Колумба. Це не зміниться.
Насправді, як ви почуватиметеся, якщо хтось прийде,
візьме щось, що існувало так довго,
і просто вирішить все переграти й назвати це якось інакше.
Як ви почуватиметеся?»
Я сказав: «Але, пане,
хіба це не суть Дня Колумба?»
Буду чесним. Я не фанат Дня корінних народів.
Назва мені не подобається... Думаю, це відмазка.
Не думаю, що вона достатньо точна. Вона лінива.
«День корінних народів». Яких корінних народів? Де? Як?
Дайте мені щось.
Знаєте, що мені подобалося в Дні Колумба?
Це було точно.
Так. Це була точна мотивуюча історія
чоловіка на ім'я Христофор Колумб,
який вірив попри все,
що він може попливти не в той бік навколо світу
та дістатися Індії з іншого боку.
Ніхто не вірив у нього.
Так.
Він сказав: «Я зроблю це». Вони такі: «Не вийде, Крісе».
А він такий: «Вийде». Вони: «Ти не зможеш!»
Він сказав: «Зможу!» Вони: «Не зможеш!»
І він зібрав гроші, він боровся роками, нарешті отримав кораблі.
І він поплив не в той бік навколо світу,
і в нього не вийшло.
Він не тільки не висадився з іншого боку Індії,
але й опинився в місці під назвою Кариби.
І він такий: «Це Індія».
І люди там такі:
«Не знаємо, може ти з'їв якісь трави, що ми тут лишили,
але це взагалі не Індія».
А він такий: «Це Індія, а ви, люди, індіанці».
Вони такі: «Брате, ми не індіанці».
Він такий: «Я знаю індіанців, хоч і не бачу їх.
Ви індіанці, просто з дальнього боку.
Тобто ви західні індіанці».
І він тримався цього.
Христофор Колумб тримався цього все своє життя.
Інші дослідники приходили до нього: «Агов, Крісе.
Не думаю, що ти доплив до Індії».
А він такий: «Це Індія».
Вони такі: «Не думаю, що це Індія». Він: «Це Індія».
Він помер, заперечуючи можливість того,
що так і не доплив до Індії.
Не тільки це, друзі мої, він не ступив ногою на землю Америки
ні разу.
Ніколи.
Але все ж
є державне свято,
назване на його честь
в Америці.
Оце, мої друзі, історія, що надихає,
про те, як білий чоловік може облажатися.
Знаєте, скільки впевненості треба, щоб такого досягнути?
Ні в кого її немає. Тільки в білих чоловіків.
Ні в кого більше немає такого рівня впевненості.
Піти не туди. Прийти не туди.
Назвати не тих людей не тією назвою і казати: «Усе так.
Дайте мені свято».
Інші на таке не здатні.
Це той рівень впевненості, якого ми всі маємо прагнути,
рівень впевненості білого чоловіка.
Жінки таке б не утнули.
Якби жінка казала: «Попливу навколо Землі в інший бік», -
інші сказали б: «Спаліть її. Вона відьма!»
Думаєте, кольорові люди так можуть?
Думаєте, чорні можуть? Ого, справді?
Чорні пливуть навколо світу не в той бік.
Приїжджають у місце, де їх не має бути.
Скоріш за все, їх арештовують за вторгнення.
Типу: «Що ти тут робиш?»
«Помилився, чуваче, думав, що дістався Індії.
Винен, друже. Перепрошую.
Друже, не знаю, про що я думав.
Ми не мали зв'язуватися із кораблями. З цього добра не буває.
Перепрошую. Вибач, друже.
Це не повториться».
Чому ви хочете поховати вашу історію?
Там стільки радості, є чому навчитися.
Знаєте?
Здається, Америка рухається в тому напрямку.
Хоче все менше й менше своєї історії, менше контексту.
Гляньте, що відбувається з підручниками.
У таких місцях, як Флорида, хочуть заборонити підручники
або прибрати з них ті частини, де йдеться про рабство.
І як борються батьки? Вони такі:
«Ні-ні, вилучіть рабство. Діти через нього сумні».
Інші батьки такі: «Ні, залиште рабство.
Це навчає дітей».
І вони сперечаються про це. А я питаю: «Навіщо?»
Вам не треба сперечатися...
Ніхто не має про таке сперечатися.
Діти не читають підручники.
Вони дивляться TikTok.
Якщо хочете достукатися до дітей, то треба отак.
Рабство було
Кораблі припливали
Так...
Буду чесним. Я не вважаю підручники справжньою проблемою.
Мені здається, що це з тих вигаданих проблем,
що часто бувають в Америці, які розлючують людей
і змушують їх спалахнути,
сперечатися про щось, що ніколи й не було проблемою.
Я кажу це, бо я справді в це вірю.
Мені здається, що в Америці політики виконали чудову роботу,
щоб змусити американців сперечатися про проблеми,
які від початку не були проблемою,
тому ви не звертаєте увагу на проблеми, які насправді існують.
Знаєте?
Якщо ви сперечаєтеся через те, що в підручниках,
то не звертаєте уваги на факт, що інфляція вийшла з-під контролю.
Не звертаєте уваги, що оренда вийшла з-під контролю.
Людям ніде не доступне житло.
Зарплати ніколи не встигають за інфляцією.
Корпорації крадуть мільярди доларів
у своїх співробітників без жодних наслідків.
Ви не звертаєте уваги на все це.
Ви звертаєте увагу на те, що помітне, за чим легко стежити.
Це дозволяє втримати увагу, знаєте?
Чи можна транслюдям ходити в громадські туалети?
Це вигадана проблема.
Хто насправді з цим стикався? Чесно.
Хто насправді стикався із цією проблемою?
Знаєте, що вони зробили? Якомусь політику спало на думку:
«Є дрібна історія, що зачепила кількох людей в одному місці.
Я зроблю з цього національну проблему,
і всі почнуть сперечатися». Але хто із цим стикався?
Хто з вас був у ситуації, коли ви були в туалеті,
і тут до вас стукають у двері й кажуть:
«Даруйте, якої статі ви були за народження?
Вона така ж, як табличка на дверях?
Ваші геніталії до неї пасують?
Можна глянути?»
Хто коли таке бачив?
Ніхто.
Але вони змушують нас сперечатися про це, бо це помітно.
«Хто в який туалет може ходити?» Яка різниця?
Яка різниця? Серйозно, яка різниця?
Хтось скаже: «Транслюдям є різниця».
Вони хочуть знати, чи їм можна в туалети.
Так, ходіть в той туалет, у який хочете. Хто вас спинить?
Ні, серйозно, це громадський туалет.
Хто вас спинятиме?
Скажіть мені, хто стежитиме за виконанням цього закону?
Ми навіть не можемо добитися,
щоб люди срали в туалет.
Але ви думаєте, що вони магічним чином дізнаватимуться, чи ви таким народилися.
Ходіть, куди хочете. Чому ми марнуємо свій час?
Інші люди такі:
«Ми боротимемося, бо треба знати, хто...»
Дозвольте сказати дещо. Якщо ви проводите достатньо часу
в громадському туалеті, щоб дізнаватися, які геніталії в інших,
ви стрьомні.
Я непокоюся за вас.
Є просте правило в кожному громадському туалеті у світі.
І це правило таке: ви заходите, не звертаєте уваги на інших,
затримуєте дихання і виходите.
Годі стовбичити й роздивлятися інших людей.
Кожен чоловік у залі знає, коли ми в туалеті,
ми заходимо в громадський туалет, дивимося вперед, пісяємо,
робимо своє. Не можна дивитися вбік.
Якщо нервуєте, дивитеся вгору, униз.
Ви не дивитеся в інші боки.
Хлопець поруч може почати задихатися. Не повертаєте голови.
Не труситеся, не рухаєтеся.
Ви чуєте його, типу...
Ви такі: «Агов, чуваче. Агов. Слухай.
Ти як? У нормі? Гей.
Чоловіче, усе гаразд?
Агов. Хочеш, щоб я викликав... Агов, чоловіче, ти як?
Викликати...» «Не дивися на мене!»
Що ми робимо?
Про що ми сперечаємося?
Громадські туалети.
Якщо ви знаєте свою історію, то в Америці так весь час.
Це повторюється раз за разом.
Був час, коли жінки боролися за те, щоб ходити в громадські туалети в Америці.
Уявіть це.
Був час, коли жінкам не можна було ходити в громадські туалети
по всій Америці, і вони мали боротися.
І були чоловіки, яких це злило. Вони такі: «Це божевілля.
Вам потрібні жінки в громадських туалетах? Сказитися!
Як це буде?
Що, вони заходитимуть туди, поки ми пісяємо?
І що тоді? Вони дивитимуться на наші члени?
І вони сміятимуться?»
Подумайте про це, дами.
Був час, коли жінкам стало можна виходити на роботу,
де не було громадських туалетів для них.
Тому, дами, якщо ви тоді вийшли кудись і вам треба попісяти
чи покакати, маєте йти додому.
Так. І про покакати я теоретично кажу.
Не знаю, чи ви це робите.
Ні, не думаю, що хлопці знають. Будьмо чесними. Ми не знаємо.
Ми припускаємо це на біологічному рівні, але я не знаю напевно,
чи жінки насправді...
От що, усі чоловіки тут, подумайте про жінок у вашому житті.
Ви знаєте, коли вони востаннє какали? Не думаю, що знаєте.
Немає жодних наукових доказів на підтвердження цього.
Немає запаху.
Немає плям. Немає нічого.
Пані, я не знаю, хто рекламує ваші туалети,
але вони виконують чудову роботу.
Чудову.
Жінки заходять в туалет, а коли виходять звідти, там пахне краще.
Як?
Ви ніколи не знаєте, чи дама какала. Ніколи.
Бо для всього жінці потрібен той самий час.
Це вражає найбільше. Нічого не зникає.
Так, жінка йде пісяти, і це займає десять хвилин.
Вона йде в туалет. Гаразд.
Заходить туди, дзюр-дзюр-дзюр, виходить, миє руки,
пудрить обличчя, пише повідомлення, повертається за стіл.
Ви уявлення не маєте. Так.
Вона йде какати - те саме, десять хвилин.
Заходить в туалет, робить своє,
тобто какульки, виходить.
Миє руки, пудрить носика, пише друзям. Повертається звідти.
Ви не здогадуєтеся.
З чоловіками ви точно знаєте, що ми робимо.
Розсудливість - не наш сильний бік.
Ви знаєте, коли кожен чоловік іде пісяти. Чому?
Дві хвилини.
У туалет, ми там. Найшвидша річ у світі.
Це як пітстоп на «Формулі-1».
Так, ми заходимо, пісяємо, виходимо,
вдаємо, що миємо руки, і повертаємося.
Як дізнатися, що ми просралися?
Бо це очевидно. Ми йдемо в туалет і вже не повертаємося.
Тоді ви нас бачите востаннє.
Ваша сім'я розвішує плакати «Розшукується» в ресторані.
«Ви бачили цього чоловіка?»
Уявіть, люди у всі часи сперечаються про туалети в Америці.
У всі часи. Були часи, коли чорні люди мали боротися за право
ходити в громадські туалети.
Те саме. Чорні люди такі: «Чому нам не можна в громадські туалети?»
І, знову, люди сердилися.
«Це божевілля.
Вам потрібні чорні люди в цих громадських туалетах?
Та як це буде взагалі?
І що? Вони стоятимуть там, поки я пісяю?
Вони дивитимуться на мій член?
І вони сміятимуться?»
Я досить дорослий, щоб пам'ятати
дискусію в Америці про те,
чи можна гомосексуальним людям у громадські туалети.
Цю тему реально обговорювали.
Я пам'ятаю, як брали інтерв'ю в людей у новинах.
«Ви вважаєте, що геї мають бути допущені в ті самі туалети, що й гетерочоловіки?»
І вони такі: «Байдуже, що вони роблять,
якщо тримають це при собі, то все гаразд.
Але просто скажіть мені. Поясніть.
Як це буде?
То що? Ти з ними в туалеті, і що тоді?
Він гей, а я стою там
і пісяю, а він дивиться на мій член?
А потім він його хапає?
І починає смикати його?
Він починає смикати його,
а в мене починається ерекція, і я насолоджуюся?
А потім це стає одним із найкращих досвідів у моєму житті?
А потім я починаю повертатися щотижня
в надії зустрітися з ним і зустрічаюся?
А потім ми якось домовляємося зустрітися у милому ресторані,
там затишно, там ми познайомилися?
А за кілька років ми одружуємося,
наші сім'ї приєднуються до нас, і ми живемо щасливо?
Ви цього хочете?»
Ого.
Громадські туалети.
Тому не слід закопувати історію.
Якщо ви знаєте, що сталося, то знаєте, чого чекати.
Ви розумієте, чому це взагалі сталося.
Німеччина робить це справді вражаючим чином.
Це ніколи не буде ідеально.
Але Німеччина одна з небагатьох країн у світі,
яка активно платить репарації за те, що вчинила.
Одна з небагатьох країн у світі, яка активно перепрошує,
одна з небагатьох країн у світі, яка готова до змін
у тому, як вони бачать себе і як їх бачить світ.
Після Другої світової війни Німеччина змінила ряд законів.
Вони змінили іконографію країни.
Що можна вішати, де це можна вішати.
Вони змінили державний гімн.
Так, уявіть це, вони змінили державний гімн.
Вони відчули, що державний гімн був націоналістичною піснею,
якою нацисти надихнули людей на неправильні погляди.
Вони змінили його. Оригінальна пісня називалася
«Німеччина, Німеччина понад усе».
Ви могли чути її в старих фільмах абощо.
Пісня була така...
У перекладі це означає...
Німеччина, Німеччина понад усе
Понад усе у світі
І вони мали це на увазі.
Так, коли більшість гімнів теоретична,
німці точні.
Але після Другої світової вони сказали: «Не можна мати той самий підхід».
Тому вони змінили гімн.
І новий текст.
Новий текст такий:
Що в перекладі на англійську означає...
Єдність, і права, і воля
Для всіх, хто в Німеччині живе
І це мило.
Це мило. Вони так само могли написати пісню...
Вибачте, даруйте Нам так шкода
Вибачте нам за те, що ми зробили
Я ціную те, що вони це зробили, але я б не заходив так далеко.
Не брехатиму. Я б не заходив так далеко.
Думаю, «понад усе» - це жахливо. Так недобре думати.
Але гімн має викликати якийсь підйом.
Він усе одно має... Я б знайшов щось середнє.
Мій гімн був би таким...
Німеччина, Німеччина
Входить у п'ятірку найкращих
Не понад усе у світі
Бо ми точно входимо в п'ятірку Якщо подумати про це
Америка - перший номер
А потім є Великобританія А також там Франція й Іспанія
А потім ми на п'ятому місці...
Насправді, Іспанія не краща від нас.
То ми четвертий номер
Номер чотири у...
Так, але економіка Франції не така й сильна.
Отож, можливо, ми на третьому місці у світі
Тоді над нами Англія... Брекзит не був розумною ідеєю.
То ми, можливо, на другому місці А Америка номер...
Вибори не такі стабільні. Тому...
То, може, ми понад усе у світі!
Це один із їхніх найбільших вчинків, а ніхто не знає, що вони це зробили.
Я розмовляв із німцем.
І він був збентежений цим. Абсолютно збентежений.
Він сказав: «Так, у Німеччині ми стільки всього зробили.
Державний гімн був для нас серйозною зміною.
Певен, увесь світ про це говорить».
Я такий: «Ні».
А він: «Про що ти?
Про що це ти? Хто про це не говорить?»
Я такий: «Ніхто. Ніхто не говорить про це».
«Який ніхто?» Я такий: «Ніхто. Жодна людина.
Ніхто за межами Німеччини не знає про це».
«Як це - не знає?» Я такий: «Та про що ти?
Це Німеччина. Ніхто не говорить німецькою за її межами.
Звідки їм знати?
А ще, люди, ви зробили дещо дивне.
Ви змінили текст,
але лишили мелодію».
Це дивна штука.
Ви сказали: «Ця пісня жахлива, і ми її змінимо».
«Так. А що з мелодією?»
«Ні, її залишимо, бо я вивчив усі рухи. Так».
Імовірно, тому більшість людей не знають про ці зміни, так?
Ви лишили мелодію. Більшість людей не знають слова.
Ми знаємо тільки мелодії.
Ніхто не знав, що Майкл Джексон казав: «Ти овоч».
Ніхто з нас цього не знав.
Хтось із вас спитає: «Коли він казав "овоч"?»
Ви це співали все своє життя...
Ти овоч
Ніхто не знає слів. Ми знаємо тільки мелодії.
От що зробила Німеччина. Це дивно.
Дивно не міняти музику. Бо музика пов'язана з емоціями.
Я намагався пояснити це йому. Він не зрозумів.
І я зрозумів, на що це схоже.
Зроблене Німеччиною
нагадує «Зоряні війни», так?
Ви знаєте «Зоряні війни». Добре, скажімо, Дарт Вейдер.
Щоразу, як Дарт Вейдер з'являється в кадрі,
коли приземляється на одній із тих планет,
ви завжди знаєте, що щось станеться,
щось погане,
бо в нього є його музика.
Так? Музика каже вам, що станеться.
Корабель приземлився...
Двері відчинилися...
І він стоїть там.
Але він ніколи...
Він ніколи не вступив би в гру без своєї пісні на фоні.
Ніколи. Він такий - поруч із ним диджей - типу:
«Диджею, зіграй мої ноти.
Отак».
І тоді ви знаєте, що щось станеться.
Піде по нисхідній...
«Стань на коліна переді мною, джедаю».
«Ми ніколи не зробимо цього, Дарте, ми битимемося».
«Вам мене не здолати».
«Він такий сильний. Не знаю, чи ми виграємо».
«Бийся із ним. Ми мусимо».
«Використаймо силу ми».
«Ти мене переміг!»
«Ми зробили це, майстре Йодо! Зробили!
Перемогли Дарта Вейдера!»
«Перемогли, звісно».
«Що нам тепер робити?»
«Звільнити Імперію мусимо ми.
Мандрувати й новини добрі розповсюдити».
«Зробімо це».
«Так, пісню нову зіграти треба».
«Ви вільні».
Це дивно, про це я і кажу.
Проте досі вражає. Досі вражає.
Змінити державний гімн - непростий крок.
Це так і є.
Змінити будь-що.
Ми розмовляли про це.
А потім він сказав дещо цікаве:
«Знаєш, ми бачили, як Німеччині довелося змінити те,
як вона бачить себе, щоб змінити те, що вона зробила.
Тому ми змінили гімн».
Я такий: «Це потужно».
Він такий: «Думаєш, Америка колись змінила б...»
Я такий: «Навіть не закінчуй речення.
Навіть не договорюй його».
Є одне, чого я навчився:
Америка ненавидить мінятися.
Америці не подобаються зміни.
Хочете змінити те, що змінила Німеччина?
Гроші, прапори, гімн. Жартуєте?
Згадайте, як хотіли замінити 20-доларову банкноту.
Пам'ятаєте це?
Сказали, що на банкноті буде Гаррієт Табмен.
Люди так розлютилися, що це відклали на невизначений термін.
Люди скаженіли. «Що ви робите?»
«Ми помістимо Гаррієт...» «Як ви смієте?
Як ви смієте забирати президента Америки з банкноти 20 доларів?
Як ви смієте прибрати...
Хто там на тій банкноті?
Як ви смієте прибирати Ендрю Джексона з двадцятидоларової банкноти?»
«Гаррієт Табмен просто буде попереду,
а Ендрю Джексон позаду».
«Ви помістите американського президента позаду? На звороті?
Це неповага!»
Насправді, ні.
Якби ви знали свою історію, то знали б,
що Ендрю Джексон любив бувати позаду за чорною жінкою,
тому не знаю, чому ви так нервуєте.
Від цього всі б виграли.
Проте люди лютували.
А тепер порадите їм змінити прапор?
Порадите змінити гімн?
Я навчився двох речей в Америці.
Ти поважаєш прапор
і ти поважаєш гімн.
Я не знаю, що це означає.
Але я виконую правила.
Я кажу, що не знаю, що це означає, бо я заплутався.
Ви зустрічаєте людей, які кажуть: «Поважай-но прапор!», - і я це розумію.
Але потім я бачу тих самих людей 4-го липня,
і в них прапор на білизні.
Це рахується?
І ви дивитеся на це з думкою:
«Там прапор, тут яйця».
Я б ніколи не радив змінювати щось із цього.
Гімн? Ні, тільки не гімн.
Хоч і не завадило б. Не завадило б внести кілька змін.
Це дуже жорстокий гімн.
А Америка потерпає від насильства.
Може трохи м'якший...
Це жорстокий гімн.
Це єдиний гімн, який я чув,
у якому вибухають бомби.
Так. У вашому державному гімні
є бомби й ракети.
Це ніби фільм Майкла Бея в пісні.
Усе вибухає у сповільненій зйомці.
Це майже як погрози іншим країнам.
Це типу: «Так, бомби розриваються і ракети спалахують.
Піди на нас».
Це майже гангстерський реп, якщо чесно.
Так і є.
Американський гімн ніби гангстерський реп.
У ньому ті самі елементи.
Є насильство, є погрози.
Знаєте, наскільки він схожий на цей реп?
Американський гімн - це єдиний гімн,
де ви можете додати слово «суко»
у кінці будь-якого рядка,
а пісня й далі матиме сенс.
Усю ніч доводили
Що прапор наш і досі там
Суко
Я люблю американський державний гімн, чесно.
Він захоплює, я знаю слова. Я не вивчав їх, але знаю.
Це одна з тих пісень, які так часто чуєш, що знаєш.
Щось типу
Вся країна із тобою
Те саме...
Те саме. Я не хочу цього знати. Мені не треба цього знати.
Я б хотів очистити простір у себе в мозку, але це там.
Американський державний гімн такий, бо його так часто можна почути в США.
Це єдина країна, в якій я жив,
де грають державний гімн,
коли поруч немає інших країн.
Грають на баскетболі, на футболі,
на грі в пивопонг, скрізь державний гімн.
І я знаю, це нормально, коли живеш в Америці все життя.
«А як же інакше, Треворе?»
Я скажу вам...
Я скажу вам як людина, яка родом із решти світу,
так не роблять.
Ні. У більшості місць у світі
державний гімн грають, може, раз на рік на державних подіях
або коли ви змагаєтеся проти іншої країни.
Тоді його і грають.
Бо поруч є інші країни,
і ви маєте довести своїй країні,
що ви вірні їй. Тому ви співаєте цю пісню.
Бо країни дуже невпевнені.
Ви маєте їх заспокоїти.
Повне заспокоєння.
Їм треба до психотерапевта,
розібратися з прив'язаністю, але вони не йдуть.
Ви розумієте, наскільки невпевнені країни,
тільки коли їдете зі своєї країни.
Ви колись їхали й поверталися?
Бачили запитання, які ставить країна?
Такі невпевнені, такі ревниві.
Такі: «Де ти був?
Де ти був? У яких країнах?
І що тепер? У тебе є інша країна?
То от що ти робиш?
Що це за штампи? Погляньмо, хто штампував твій паспорт».
Ти такий: «Трясця, країно. Дай мені мою приватність».
Саме тому гімн співають здебільшого тоді,
коли поруч є інші країни.
Тільки в цьому разі.
Він для цього є, щоб ваша країна добре почувалася.
Гаразд?
Ви знаєте, що таке державні гімни?
Державні гімни - це геополітичний еквівалент
того, що жінки роблять
з нами, чоловіками.
Пані, ви знаєте той фокус, який у вас є для чоловіка у вашому житті?
Коли його его постраждало,
а ви маєте спробувати зцілити його.
У кожної жінки в цій залі є фокус,
що діє на кожного чоловіка.
І зараз, я знаю, багато жінок скажуть: «Замовкни, Треворе!
Мовчи!»
Це красива, тонка техніка.
Так, ви десь обідаєте разом абощо,
і якийсь хлопець підходить до столу.
Він накачаний, ходить у зал, справжній красунчик.
І він такий: «Боже мій, Мішель? Мішель?»
І тут: «Джастіне? Боже мій.
Як ти?»
І ви такі: «Хто, трясця, цей Джастін? Що відбувається?»
Він такий: «Це божевілля. Двічі за два тижні».
І ви такі: «Двічі? Коли був перший раз?
Хто це?»
«Знаю. Боже мій. Як ти?»
«Я добре. Маємо побазікати. Потеревенимо про коледж.
Я думав про це. Ми так дуркували в коледжі.
Пам'ятаєш ту ніч?»
«Ти вчилася в коледжі? Що відбувається?»
Вона відчуває, що твоє его
повільно всихає, як родзинка на сонці.
І вона не дивитиметься на тебе.
Вона не акцентуватиме на цьому.
Вона продовжить розмову.
Але просто ніжно покладе руку тобі на стегно.
І почне погладжувати його.
Вона вдаватиме, ніби нічого не відбувається.
«Знаю, то було божевілля. Я була в групі підтримки.
Що поробиш? Усе завжди так».
А рука така...
«Усе гаразд.
Усе добре, ти дорослий чоловік. Дорослий чоловік.
Сильний чоловік. Саме так.
Немає інших чоловіків у світі. Тільки ти. Глянь на себе. Ого.
Який дорослий чоловік. Так.
Хто, цей хлопець? Та я його навіть не знаю.
Так, ні, усі ці його м'язи.
Я не люблю м'язи.
Я ненавиджу м'язи. Вони огидні.
Глянь на нього, тільки тренується, усе заради форми й тіла.
Ні, це огидно.
Що, кубики на пресі? Ні, я не хочу кубики.
Мені не подобаються кубики. Тому мені подобаєшся ти».
Отакі й державні гімни.
Ви заспокоюєте свою країну.
Американський гімн цікавий.
Усе, що представляє Америку, є в гімні.
В Америки найкумедніші правила щодо гімну у світі.
Єдина країна у світі, де вам дозволено співати гімн,
як хочете.
Як хочете.
Так більше ніде не можна.
В усіх інших місцях гімн такий, яким його написали.
Він нудний, і в цьому суть.
Його не можна змінювати.
В Америці ви можете робити будь-що.
Я вперше помітив це.
Уперше я помітив це на грі в баскетбол.
Грали «Нью-Йорк Нікс» проти «Торонто Рапторз», так?
І оскільки «Рапторз» із Канади,
мали увімкнути два державних гімни перед грою, що рідкість.
Отож, ми на стадіоні, і голос оголошує:
«Пані й панове,
прошу, встаньте, виконується державний гімн Канади».
І всі встали,
і вони увімкнули десь запис.
Було помітно, що їм байдуже.
І це була пісня, канадська пісня. Вона завжди та сама.
О, Канадо...
І щось там щось іще, Поверни нас до...
Ви знаєте пісню, люди. У мене немає на це часу. Хай там як.
Вони заспівали канадський гімн.
Вони закінчили.
Ведучий повернувся:
«А зараз, пані й панове,
прошу, стійте далі для державного гімну Америки».
І тут моя улюблена частина.
Так, світло гасне.
Хтось виходить на середину стадіону.
Було так напружено, повна тиша.
О скажи
Чи можеш ти
Бачити
У ранньому світлі світанку
Те, що ми так гордо вітали...
Нащо ви намагаєтеся зробити гімн сексуальним? Що ви робите?
Я цього не розумію.
Нащо ви намагаєтеся зробити з цього сексуальну пісню?
Ви ніколи не приїдете в Британію і не побачите когось, хто скаже: «Ремікс!»
Боже Бережи Королеву
Боже, бережи Королеву Я бережу Королеву сексуальним сексом
Бережи Королеву Збережемо Королеву
Сексуальним сексом, Ну-бо, бережи Королеву
Боже.
У Німеччині весело.
А потім ми поїхали в Париж, у Францію, виступати з шоу
вперше в моєму житті,
я був у захваті.
Я завжди хотів виступити в Парижі.
Не знав, як це буде. Але можна вам сказати?
Париж такий, як про нього кажуть.
Це одне з найромантичніших міст, де я колись бував за життя.
Я закохався 1000 разів.
Я був сам. Та це не мало значення.
Так.
Щоночі був тільки я і ці клопи, крихітко.
Мені дуже сподобався Париж,
бо я потрапив туди, я зустрів парижан.
Особисто.
Не стереотипи, не те, про що вам кажуть.
Ні, справді зустрів французів, дізнався про них від них.
І я дізнався справді неймовірні речі.
Наприклад, у французів геть інші стосунки з роботою,
ніж у решти нас.
Гаразд?
Їм на неї начхати.
Що, чесно, мене надихнуло.
Так. Думаю, багато хто з нас
став надто прив'язаним до своєї роботи, знаєте?
Нас визначає наша робота.
Казали комусь: «Розкажи мені про себе»?
«Я архітектор...»
«Розкажи про себе». «У мене перукарня і...»
«Розкажи про себе». «Я вчитель...»
На «розкажи мені про себе»
люди кажуть вам, що вони роблять.
Знаєте, це стало тим, на чому люди зосереджені.
Французи так не роблять. Ні.
Ви не зустрінете француза, який так робить.
Ви підходите до француза й такі: «Даруйте. Чим ви займаєтеся?»
Він: «Я?
Ходжу на прогулянки з друзями і...
Я люблю їсти смачну їжу і...»
Ви такі: «Ні, чим займаєтеся в житті?»
Він такий: «У житті? Даруйте.
Добре, у житті?
Гаразд, ні, я дихаю і...
Знаєте, я п'ю воду і, знаєте...
Звісно, я маю займатися коханням, знаєте».
Це просто інший спосіб буття, люди.
Знаєте, не бути такими прив'язаними до своєї роботи. Це мило.
Я зрозумів це, бо коли літав у Париж,
мій багаж загубили.
Гаразд? Так.
Приземлився в аеропорту, а сумки зникли, не прибули.
Я зрозумів це на каруселі,
це паскудство, яке з тобою роблять авіакомпанії.
Вони знають, що сумки не прилетіли.
Так, вони знають, де твої сумки, кожної миті.
Але не кажуть тобі.
Вони дозволяють тобі стояти там, як ідіоту,
із надією в серці.
Вони можуть підійти до твого крісла ще до зльоту і сказати:
«Вони не прилетять.
Попереджаємо завчасно».
Але не роблять цього.
Вони дають тобі злетіти з усією ідіотською радістю.
Я приземлився в Парижі.
Думав, це початок чудової мандрівки.
Я грайливо підстрибував. У мене був зареєстрований багаж:
«Я заберу свої сумки,
поїду в Париж, почну досліджувати».
Підійшов до каруселі.
Думав собі: «Зареєстрований багаж.
Саме так. Дайте мені мій багаж, люди».
Я був такий: «Даруйте.
Розступіться, прошу.
Я хочу схилитися над каруселлю.
Так мій багаж приїде швидше.
Ходи сюди, щаслива сумко».
У мене був зареєстрований багаж.
Сумки почали з'являтися, і я стояв там, засуджував їх.
«Хто досі літає із Samsonite?
Де моя сумка?»
Сумки їздили колами, колами,
а потім перестали з'являтися.
Я почав непокоїтися.
Ставало менше й менше сумок.
І я такий: «Моя сумка...
Вона не з'являється».
І я зрозумів,
що моя сумка не прибула.
Це було жахливо. Я мав те саме відчуття,
те саме, як у дитинстві,
коли моя мама забувала мене в школі.
Точно те саме.
Стояв біля каруселі й почувався так, ніби мені знову десять років...
«Ні, пане Вілкінсоне, усе гаразд, можете йти.
Моя мама приїде. Не хвилюйтеся, можете йти додому.
Вона їде. Вона мене не забула.
Ні... Вона...
Імовірно, вона саме десь помирає.
Вона, мабуть, у канаві лежить мертва».
Вона мене забула.
Вона іноді мене забувала.
Тоді я мав іти додому.
А йти було з годину.
І я приходив додому,
а вона завжди однаково реагувала, коли я заходив,
бо вона працювала з дому.
У неї був маленький комп'ютер, за яким вона друкувала,
і я заходив у дім і зачиняв двері як...
Завжди одна реакція, вона така:
«Ні, любий, ні!
Котра година?»
І я такий: «Надто пізня».
Не брехатиму. Я ненавидів, коли мене забували у школі,
але насолоджувався цими моментами.
Бо це не був якийсь жах, чесно. Я любив гуляти.
Я не нервував через прогулянки.
Я копав камінці, співав дорогою додому.
Я приходив додому й такий: «Ні, хвилиночку».
Я любив це, бо то була єдина мить,
коли я міг будь-як поводитися з мамою без жодних обмежень.
Жодних.
Бо коли я був дитиною,
не можна було поводитися неправильно з батьками.
Я не був білою дитиною. Знаєте, про що я? Ти не можеш...
Я мав стежити за собою.
Але коли вона лажала, я це любив.
Вона: «Ти пробачиш мені, любий?»
А я такий: «Я подумаю про це».
Тоді стало треба знайти допомогу.
Я роззираюся,
там збоку стоїть старший французький пан:
сиве волосся, рожеві щоки,
коротун в окулярах.
Отож, я підходжу до нього.
І він у червоному жилеті.
І французькою там написано: «Інформація»,
а потім нижче англійською -
те саме.
Я такий:
«Вітаю. Привіт».
Він такий: «Вітаю».
Я питаю: «Англійською, французькою?»
Сказав: «Англійською, так».
Я сказав: «Можете мені допомогти?
Мій багаж не прибув.
Я хочу дізнатися, що робити далі».
Він такий: «То є ваш багаж. Він не прибув...
Я такий: «Добре.
Гаразд.
Спробуймо французьку.
Подивимося, що станеться».
Зрештою, ми все з'ясували.
Він відправив мене в спеціальну зону, де пишеш заяву.
Там сидів інший француз за стійкою, значно молодший.
Можливо, алжирець чи марокканець за походженням.
Дуже французький. Крутий хлопець.
Він допомагає комусь.
«Добре, дуже вам дякую. Наступний».
Я підходжу: «Привіт».
Він такий: «Що сталося, брате?
Як ти? Що з тобою?»
Я такий: «Мені потрібна ваша допомога.
Мій багаж. Він не прибув. Загубився».
Він такий: «О ні, чуваче, твій багаж не прибув.
Ой, чоловіче.
А ти його шукав?»
Я сказав: «Що? Так, я це одразу зробив.
Ви думаєте, я тут компанії шукаю?
Звісно, що...»
Він такий: «Ні. Я перевіряю.
Отож, сумка зникла? Вона повністю...»
Я такий: «Так».
Він такий: «Ох, друже, це паскудно, мені тебе шкода.
Це жахливо.
Так. То що ти хочеш тепер робити?»
«Що я хочу робити?»
Я сказав: «Я б хотів, щоб ви щось зробили.
Можемо написати заяву абощо?»
«Ти хочеш якісь папери абощо?
Це для твоєї страхової, щоб вони тобі його оплатили?»
Я сказав: «Ні, це щоб ви могли знайти й привезти його мені».
Він такий: «Ой, не хвилюйся, чоловіче.
Ми його не знайдемо.
Ні, чуваче.
Не хвилюйся щодо цього.
Ні. Знаєш, це Париж, чуваче.
Коли сумки зникають, то вони, імовірно, зникають.
Вони ніколи не знаходяться. Іноді, якщо пощастить.
Але якщо її тут немає, вона, імовірно, зникла.
Сьогодні п'ятниця. Ідуть страйки. Просто...
Ти можеш іти. Не нервуй. Можеш іти».
Це так: «Не нервуй...»
«Агов, це мій багаж.
Там увесь мій одяг».
Він такий: «Але ти в Парижі.
Потрібен одяг? Це Париж, чоловіче.
Та годі, Париж, піди й купи собі одяг.
Що з тобою не так, друже? Розслабся».
Він був такий упевнений,
що мені почало здаватися, що я помиляюся.
Я засумнівався у собі.
Я відійшов і такий: «Я помиляюся?
Я надто прив'язався до свого багажу?»
Він не брехав. У Парижі великий вибір одягу.
Я мав піти й купити одяг,
бо в мене не було нічого для шоу, для всього.
Якщо ви колись поїдете в Париж, візьміть додаткові гроші
на купівлю одягу. Це неймовірно.
А ще спробуйте взяти
зайву впевненість у собі.
Так. Вона вам знадобиться на закупах із французами.
Бо вони не ваші друзі.
Так. Я ніколи не був у країні,
де я був би справді сам по собі на шопінгу.
Ви заходите в магазин, ніхто вам не допомагає. Нічим.
Ви не знаєте, хто тут працює, хто щось робить.
Буквально співробітники під прикриттям.
Я просто ходив там.
Минуло 20 хвилин, ніхто мені не допоміг.
Зрештою, я сам почав брати одяг і почув роздратований голос позаду:
«Вам допомогти?»
Я такий: «Привіт. Так. Мені потрібен одяг.
Мій багаж загубився».
А потім, Детройте, я був висміяний
більше, ніж будь-коли в житті. Будь-коли.
Будь-коли. Усе, що я обрав,
різко прокоментували.
Я такий: «Так, можна мені оце розміру М, будь ласка?»
А він такий: «М?
Ні, ви хотіли сказати L або XL, так?
Так, ні, М для вашого тіла?
Я так не думаю, ні».
Я такий: «Даруйте, що?»
Він такий: «Думаю, у вас розмір L. Я вам його принесу.
М - це занадто для сорочки, добре?»
Я такий: «Що?»
І так з усім.
Там був піджак, який я хотів купити.
«Можна мені це?»
Він такий: «Ні, це не підійде до вашого кольору шкіри.
Ні. Ви маєте думати про те, що пасує кольорам
в тканині
й на вашому обличчі, гаразд?
Це не найкращий вибір».
Я такий: «Агов, у мене вже є щось таке».
Він такий: «І ви це носите?»
«Ну, уже ні».
«Ні, ви можете носити це, якщо хочете.
Розслабтеся. Уперед».
«Ні, ви мені щойно погрожували».
Знаєте що? Це просто інакше.
Друг сказав мені:
«Чуваче, французи хами, так?»
Я такий: «Ні, не думаю, що вони хами.
Я думаю, вони просто дуже чесні».
Гаразд?
Часто важко помітити різницю між тим і тим.
Бо одного дня я розмовляв із француженкою
і набрався сміливості запитати в неї,
я сказав: «Гей...
Чому французи...
такі?»
Вона сказала: «Про що ти?»
Я: «Коли ти в магазині,
вони здаються злими».
«Ні, вони не злі. Вони просто є собою, ні?
Може тому, що ти звик бувати в країнах, де люди
так бояться, що ти не даси їм чайові,
що аж лізуть на тебе:
"Чим можу допомогти? Чим?"
Але у Франції ми дбаємо, щоб у всіх була хороша платня.
Хороша ставка.
Тому ми, знаєш, не нервуємо через це.
В Америці клієнт - король.
Але знаєш, що ми робимо із королями у Франції.
Отож, знаєш...
Тут не так само».
Франція не грає в цю гру.
Бути тут так весело сьогодні, Детройте.
Дякую.
Дуже вам дякую.
Ви довели, що я маю рацію.
Тому й треба їхати в Детройт.
Серйозно. Тут чудова публіка.
Красива, різноманітна.
І місто теж круте.
Ми подивилися кілька речей тут і там.
Я посперечався із моїм другом Дейвом.
Він режисує ці виступи,
і якось він мені сказав:
«Агов, що ти робиш протягом дня?»
І я такий: «Можу поїсти, піти кудись».
Він такий: «Чуваче, чому б нам не відвідати всі музеї Детройта?»
Я такий: «Може, якийсь один».
Він сказав: «Як це - один?»
Я такий: «Так, не всі. Як це - усі?»
Він такий: «Чуваче, а ти вже бував тут?
Ти знаєш, скільки в них чудових музеїв?»
«Так, але це музеї.
Я піду в один, і на цьому все.
Я не такий витривалий. Не можу піти в стільки музеїв, як ти».
«Як це - ти не можеш піти в стільки музеїв, як я?»
«Чуваче, бо ти білий, тобі подобається таким займатися».
І я просто жартував. Я дражнив його.
Просто дражнив.
Він так швидко образився, так?
Він такий: «Що ти сказав?
«Бо ти...»
Він такий: «Чуваче, білі люди не люблять музеї.
Про що ти взагалі кажеш?
Музеї не входять у п'ятірку найбільш люблених білими речей, ясно?»
Він сказав це з такою впевненістю
і таким переконанням,
що я спитав: «А що входить у п'ятірку?»
Бо що за дивне... «Не входять у п'ятірку».
Ніби у своїй спальні він має на стіні список
з десяткою улюблених речей.
Це було неймовірно.
Я думав про це. І я такий: «Ні, це правда.
Я тримаюся за своє рішення».
Музеї там є.
Бо ні, це ж не погано.
Білі люди люблять музеї.
Багатьом людям подобаються музеї,
але білі люди їх люблять.
Люблять музеї.
Немає жодного місця на землі,
де б оселилися білі люди й не збудували музей.
Не має значення. Білі люди люблять музеї.
Ви бачили білих людей у музеях?
Вони ходять там, усміхаючись, із руками за спиною.
«Так, це ми зробили.
І тут теж ми.
Це чудове досягнення».
Білі люди люблять музеї.
Я б не поставив це на перше місце, але в п'ятірці воно точно є.
Я думав про це.
Якби було п'ять найбільш люблених білими речей,
я б поставив музеї на п'яте місце.
На четверте місце я б поставив плавання.
Гаразд? Бо білі люди люблять плавати.
Це непогано. Ви бачили, як плавають білі люди?
Ви дивовижні.
Дивовижні.
Коли білі люди плавають, ви робите оте з волоссям.
Ви вилазите з води отак...
І все лягає, як було, як у качок.
Я б теж любив плавання.
Білі люди люблять плавання.
Білі люди так люблять плавання,
що зробили так, що можна виграти більше медалей
на Олімпіаді у плаванні,
ніж в будь-якій дисципліні.
Так, аж отак білі люди люблять плавання.
Я зрозумів це одного дня.
Була суперечка про те, хто найвидатніший олімпійський чемпіон усіх часів.
І у фінал вийшли Майкл Фелпс
та Усейн Болт.
І одним із аргументів стало:
«Ну, Майкл Фелпс кращий, бо в нього більше медалей».
І я такий: «Ага, бо він шахрував.
Він виграв їх у плаванні».
Я не кажу, що Майкл Фелпс не видатний.
Я кажу, що не можна рахувати медалі в суперечці.
Бо плавання - єдина дисципліна,
де ти виграєш більше медалей, роблячи те саме
трохи менш ефективним способом.
Це позбавлено сенсу.
Подумайте про це. Це як «100 метрів кролем».
Готово. Золота медаль.
Так. А тепер оце.
Інша медаль. Так.
А оце?
Інша медаль. А як щодо цього?
Інша медаль.
Це фігня. Мені байдуже, хто що каже.
Не можна вигравати більше медалей.
В Усейна Болта не було такої розкоші.
Коли Усейн Болт біжить, там є 100 метрів і все.
«На старт, увага...»
Біжить.
Добіг, виграв, золота медаль.
І все.
Він не може повернутися і:
«Чудова гонка. Тепер зроблю її батерфляєм».
Такого немає.
Тобто так має бути, але ж ні.
Білі люди люблять плавання, тому вигадали правила. Я розумію.
Може бути, так.
У моєму списку улюблених речей я поставив музеї на п'яте місце,
плавання - на четверте.
Номер три -
бути враженими.
Білі люди люблять бути враженими. Та годі.
Ви точно знаєте, про що я.
Ви колись бачили, як у білої людини був поганий день,
щось пішло не так,
вони роблять таке зі своїм обличчям, вони вражені отак...
Білі люди люблять бути враженими.
У супермаркеті таке постійно.
Така довга черга. Гаразд?
Але працює тільки одна каса.
Усі стоять терпляче.
Але завжди є одна біла людина, яка вигулькує отак...
«Чому вони не відчинять іншу...
Серйозно?
Та що вони... Ви...»
Єдине, що білі люди люблять більше, -
це знайти ще білого, щоб бути враженими разом.
Ви це бачили?
Коли таке стається, це просто магія.
Це цілковита магія.
Біла людина вражена.
Вона зустрічається поглядом з іншим білим,
і потім вони вражені разом.
Вони ніби складають свою враженість у Вольтрона супервраженості.
Ви бачите, як вони дивляться. «Ви це бачите?»
«Я знаю».
Це одна із запорук враженості.
Ви маєте зітхати. Випускати її.
Життя таке важке, повітря має вийти з тіла.
Ви вже не можете навіть дихати.
Тому на Середньому Заході стільки торнадо.
Просто білі люди вражені...
Білі люди люблять бути враженими.
Це має бути там. У п'ятірці.
Це мій список. П'ять речей, які люблять білі люди.
На п'ятому місці музеї.
Гаразд, плавання на четвертому.
Бути враженими - третє місце.
Друге місце - бути білими.
Це приємна робота. Я вас не звинувачую.
А далі йде перше місце.
І дивіться, це мій особистий список.
Я нічого не нав'язую.
Якщо не згодні, складіть власний, гаразд?
Це особисті вподобання.
Але є одна річ,
одна-єдина,
яку білі люди люблять понад усе на планеті.
Sweet Caroline.
Дозволь сказати дещо, Детройте.
Немає нічого, що несло б більше радості
душі білої людини,
ніж звуки цієї пісні Ніла Даймонда.
Байдуже, де це відбувається.
Я був на всіх континентах,
у багатьох країнах.
Коли грає ця пісня,
ви бачите, як починають сяяти очі білих...
як в агента під прикриттям, якого щойно активували.
Це відбувається щоразу, без невдач.
Щокожного разу.
І мова не про музику, можуть грати інші пісні.
Це може бути барбекю чи гра в бейсбол,
захід в компанії.
Усі інші пісні грають на фоні. На них не звертають уваги.
Але коли вмикається ця пісня,
вона стосується ДНК білизни.
Я не знаю, що це.
Але вона перебиває все інше.
Ви бачите, як зависають білі.
Вони такі: «Так, тобто
справи, злиття та поглинання.
Ідеться про таке».
«Знаю, треба буде це обговорити.
Додаймо в нагадування».
І вмикається ця пісня,
і щоразу...
Думаєте, такого не буде. Це щоразу стрімає.
Завжди здається, що цього не буде.
Але завжди одне й те саме, як-от...
Бачите, я не просив вас приєднуватися.
Я не казав: «А тепер усі разом».
Або: «На раз-два-три».
Це щойно вийшла ваша білизна.
Ви це відчули?
Це були ви. Ви такі: «Оце воно!
Це наша мить!»
Я білий, білий, білий, білий
Білий, білий
Подивіться зараз на себе. Ви сяєте! Гляньте на свої лиця.
Гляньте на себе. На цю радість.
Десять хвилин тому: «Я не знаю цього хлопця».
А зараз ви такі: «Найкращий комік у світі!»
Не втрачайте цю радість.
Ніхто з вас, білі люди.
Тримайтеся за це. Це скарб.
Це наймиліша річ у світі.
Ніщо не робить білих людей щасливішими, ніж ця пісня. Ніщо.
Ця пісня - чиста неушкоджена радість білих.
От що таке ця пісня.
Білі не можуть протистояти цьому.
Так, забудьте про 23andMe.
Якщо хочете знати, скільки у вас білого,
увімкніть цю пісню.
Чим голосніше реагуєте, тим ви біліші.
Я щойно зекономив вам гроші.
Я ще не бачив білої людини...
Це відповідь на ваше питання. От що таке ця пісня.
Я скажу вам,
якби колись був великий землетрус, боже збав,
і люди опинилися б у пастці під уламками,
я б став волонтером у пошуках усіх білих.
Я б такий: «Ви шукайте всіх інших.
Я зроблю це. Зроблю!
Я знайшов ще одного!
Ти як, чоловіче?»
Зараз деякі із вас:
«Треворе, ми любимо цю пісню, але це для нас не найважливіше».
Так? То як так вийшло, що ви не співали зі мною гімн?
Детройте, ти був неймовірним.
Дякую тобі щиро.
Я чудово провів час із вами всіма.
Я вдячний вам.
Добраніч.
Як у нас вийшло?
Це завжди працює, Ніле Даймонде.
Гаразд.
Це завжди працює.
Дуже вам дякую.
Це було фантастично. Дуже дякую.
Переклад субтитрів: Альбіна Саженюк