Закъснях, извинявай.
Къде са децата?
Хънтър се беше вкопчил в айпада си на терасата,
а Тори си поръчваше румсървис като обезумяла.
Резервирах маса за вечеря.
Какво да се прави! Плановете се провалят.
- Здравейте, едно "Негрони", моля. - Добре.
- Леле. - Това пия на почивка.
Не беше ли розе в огромни количества?
Да, значи с "Негрони" давя мъката, че почивката свърши.
- Прибирането е гадно. - Не ми се връща.
Тук сме, докато не сме.
- Какво? Благодаря. - Готово.
- Философията ми през почивката. - Колко проникновено!
- Не схващам смисъла. - След втория коктейл ще те осени.
Може да мина на мескал.
Последните й думи.
Ще има и други.
- Последни думи ли? - Почивки като тази.
- Дали? - Тук сме, докато не сме.
Боже, стига вече.
Замисли се, бележим напредък, на почивка сме.
Не спим с приятел на другия.
- Ти беше първа. - А теб те арестуваха.
Затапи ме.
- Може ли още едно? - Добре, госпожо.
- Бързо го обърна. - Рано е за лягане.
Чукнахме 50 години, Куп. Ужас!
Мислех, че вече ще съм помъдряла,
или поне няма да започвам отначало.
По това време миналата година мислех, че ще лежа до живот.
Можеше да изгубим всичко. Така че добре сме си.
Свалил си летвата значи.
Няма летва, разкарах я.
Да се напием до козирката.
Добре.
- Прекъснах ли ви? - Глупости.
Значи си се оглеждал за мацки?
- Тя не беше мой тип. - Да бе!
- Дори аз бих спала с нея. - Сериозно?
Ако е така, хвана ме неподготвен. Може да се присъединя.
- Големи сме, ще го измислим. - Мечтай си.
- Мечтал съм си го. - Не те спирам.
- Не ми пречиш. - Все пак си на почивка.
- Ако си търсиш секс, давай. - Не си търся.
Децата ни зарязаха, последната ти вечер е.
През цялата почивка устискаме да не си легнем заедно.
- Браво на нас. - Браво.
Това е Америка.
- Мексико. - Тя е мацка, ти още си хубавец.
- Благодаря. - Ако имаш мерак, не го потискай.
Ако исках, вече да съм го направил.
Лесно ти е на теб.
- Тръгвам. - Къде? Какво ти стана?
- Нищо. Уреди се. - Моля?
- Само така казваш. - Няма да седя тук и да ти…
убивам мерака.
- Този разговор тръгна накриво. - Прав си.
Запазих маса във "Флора Фармс".
- Знаеш ли колко трудно беше? - Плановете се провалят.
По едно време не си представях да съм на почивка с бившата си жена.
Вече схващам защо.
Но дори поредният спор с Мел, в който не вниквам,
не помрачи насладата ми от хубавото уиски
на плажа на петзвезден курорт, защото можеше да съм в затвора.
След всички перипетии нещата бяха в подем.
Ето как става.
Арестуват те за убийство, оневиняват те.
Канят те на старата работа, но подхващаш друго
и се откъсваш тотално от нея.
Така страничният ти източник на доходи вече е основен.
Затова вдигаш нивото и си оправяш отношенията.
Нищо не ги стопля по-бързо от стабилните доходи.
Но в град, където се съблюдава приличие, трябва да поддържаш фасадата.
Примерно офис в Манхатън, където да ходиш всеки ден.
Така отново си равноправен родител.
Хайде.
Животът отново е в релси и най-после консумираш свободата.
Нощни гуляи в града.
И у дома.
Дали заради ареста, или оневиняването ти,
но незнайно как покрай онази жалка история рейтингът ти се е вдигнал.
Не и на Сам Леви.
Тя се размина само със солена глоба и общественополезен труд.
Но в Уестмонт важат други закони.
Там журито е безмилостно.
Напоследък животът е хубав - в семейството има мир,
децата са много добре
и ако на моменти ти става болно, че семейството ти е разделено,
на помощ идват гореспоменатите нощи.
Ако те не помогнат, скочът и филмите носят утеха.
Най-после се чувстваш спокоен.
Уверен, сигурен, дори оптимистично настроен.
Но както вече знаеш от горчив опит,
точно тогава животът ще те срита в слабините.
ПРОДАВА СЕ
Господин Аш, привет! Рийни Хъдсън - говорихме по телефона.
- Здравей, Рийни. - Здрасти. Страхотна кола!
Падаш ли си по коли?
- Не особено. - Ясно, просто си бъбрим.
- Ами благодаря. - След вас.
Здравейте.
Здрасти. Агентът на продавача?
- Да. Саманта Леви. - Оуен Аш. Не приличаш на брокер.
- В добрия смисъл. - Отскоро се занимавам.
- Здравей, Рийни. - Здрасти, Саманта.
Г-н Аш, да ви разведа ли?
- Само Аш. - Добре, Аш.
С удоволствие, но не искам да ти губя времето.
За нищо на света няма да купя тази къща.
- Бърз сте. - Не, просто е прекалено малка.
Ето, заставам тук и усещам цялата къща, разбирате ли?
Искам такава, в която да се губя.
А за тази не съм сигурен. Някои неща в дизайна… Отврат!
Не знам, бях ясен в исканията си. Търся нещо по-внушително.
Да излъчва блясък и великолепие.
- Тази къща дори не е… - Моя е.
Къщата е твоя? Беше хубаво да го знам предварително.
Не бях сигурна дали ще разкрие този факт предвид обстоятелствата.
Обстоятелствата?
Рийни намеква за това, че мъжът ми почина миналата година.
- Съболезнования. - Благодаря.
Жена ми почина преди осем години, знам какво е.
- Съболезнования. - Благодаря. От какво почина?
Самоуби се.
- В къщата ли? - Горе-долу на това място.
Момент, в тази къща ли?
- Вярно, беше в новините, арестуваха те. - Да.
Опасна си.
- И аз съм имал търкания със закона. - Явно и по това си приличаме.
Май да.
- Господин Аш, май трябва да тръгваме. - Да.
Саманта, след като знае вкуса ми, тя защо ми показва тази къща?
- С нея ви подгрява. - Какво?
Няма такова нещо.
За да може следващите къщи да ви изглеждат по-големи.
- Не е вярно. - Ясно.
Обичам клиентите ми да са осведомени за целия пазар.
Ти така ли правиш?
Не бих казала. Тук никой няма да ми повери имота си.
Защо?
Сетих се, понеже си с присъда.
Намалиха я до леки провинения.
- Браво. - Благодаря.
- Ще ме извиниш ли за малко? - Да.
Рийни, може ли да поговорим?
Това е 750S, нали?
- Да. - Хубава кола.
Така е.
Оказа се, че си търся имотен брокер. Свободна ли си?
- Да. - Рийни, имаш договора за "Бизби", нали?
- Да, но не е редно. - Пусни ни там след десет минути.
- Добре. Щях да го заведа… - Супер. Уредени сме.
Да вървим с моята кола.
- Саманта… - Сам.
Сам, просто се чудех колко къщи всъщност си продала.
Заедно с тази - нито една.
Екстра.
Аз съм Джеф Прат, бивш възпитаник на "Принстън" съм
и ще водя събеседването.
Добре.
Познавам родителите ти от едно време.
- Добре ли са? - Да.
Е, Тори, защо "Принстън"? Изключая това, че вашите са учили там.
Не е ли достатъчно?
Добре, ще го кажа другояче.
Какво се стремиш да извлечеш от четирите години при нас?
Да не работите във факултета?
- Не. - "Нас" ме остави с това впечатление.
- Съжалявам, образно казано. - Ясно.
Не се притеснявай, просто си говорим.
Най-напред, Джеф,
трябва да признаем, че това събеседване е проформа.
Родителите ми са следвали в "Принстън", баща ми редовно дарява пари.
Заедно с много бивши възпитаници все още поддържат своите алма-матер,
за да осигурят място на децата си.
А има къде-къде по-добри каузи, за които да даряват.
Съсипахте света в името на капитализма,
но вместо да се поправите, да храните гладните и подслонявате бездомните,
раздавате милиони на 300-годишни институции,
проядени от системен расизъм, антисемитизъм и сексизъм,
за да може поредните богати връзкарчета да докопат лъвския пай
от останалите на тази планета ресурси,
а масата от хора да се избиват за трохите.
Благодаря за отделеното време, но да си го кажем направо -
и двамата знаем, че ще бъда приета, защото така сте измислили системата.
- Нищо не съм измислял. - Съжалявам.
Образно казано.
Също и тенисът.
- Какво? - Взеха ме в отбора.
С това трябваше да почна.
Това вече е друго нещо!
- Колко? - Двайсет милиона.
- Но може да смъкнем. - Купувам я.
Добре.
- На тази цена ли? - Да, в брой. До понеделник да сме готови.
Нужни са поне две седмици за договора.
- После трябва пълна инспекция… - Утре мой екип ще огледа.
Прати документите на адвоката ми. На теб - поздравления.
- Продаде първата си къща. - С какво се занимавахте?
"За колко години се избира сенатор?"
- За шест. - Добре.
Назови пет от първите 13 щата.
Колонии.
Ню Йорк, Ню Джърси,
Кънектикът, Масачузетс Роуд Айлънд, Делауер,
Ню Хампшър, Мериленд, Вирджиния,
Пенсилвания, Джорджия.
Станаха 11. Кои забравям?
- Откъде ги знаеш? - Гледам "Риск печели".
- Я, какво си намерих! - Кажи.
Цяло чекмедже с гривни на "Картие".
В този град всяка жена се кичи с по десет такива.
Не схващам - не биха носили еднакви рокли, но са с еднакви гривни.
Сякаш ги задължават.
Да ти взема две-три? Няма да забележат.
Притрябвали са ми!
Намери писалката. В кабинета зад спалнята е.
Северна и Южна Каролина.
- Какво? - Другите две колонии.
Вече се фукаш.
Не е в бюрото.
Бинго! Чекмедже, пълно с писалки.
Сигурна ли си, че държи нещо толкова ценно в тази кочина?
Наталия каза, че той си взема суперскъпа писалка
след всяка сделка и я хвърля в чекмедже.
- Като някакъв ритуал е. - Ясно.
Намерих я.
Автоматичната писалка "Етоал дьо Монблан Жоалие".
Само 15 са произведени в цял свят.
Тази ограничена серия е изработена изцяло от 18-каратово розово злато.
Украсена е с диаманти цвят "кехлибар",
а писецът се плъзга по-гладко и от колелата на куфар "Римова".
Не просто писалка,
а шедьовър за престиж, който се препродава за 165 000 долара.
Не знам кое е по-зле - че някой дава толкова за писалка
или че я хвърля в чекмедже с още 30 такива.
При всички случаи собственикът не я заслужава.
- Мамка му. - Какво?
Изпуснах писалката, чакай да я взема. Готово.
Куп, какво стана?
Какво има?
Сецнах се. Яко ме боли гърбът.
- Не мога да мръдна. - Как така?
- Излизай от там. - Сковах се.
Лежа по гръб.
- Шегуваш се. - Според теб смешно ли ми е?
- Добре, идвам. - Не!
Гърбът ме боли, откакто биячите на Кристиан ме пребиха.
От аналгетиците и релаксантите обикновено до дни съм тип-топ.
Но сега имах по-малко от два часа, преди собствениците да се приберат.
Ако трябваше да обясня защо съм на пода, нищо не ми хрумваше.
- Давай да се махаме. - Помогни ми да се изправя.
- Хайде. - Абсурд, не.
- Извинявай, дай пак. - Не мога.
Божке, като труп си.
- Можеш ли да пълзиш? - Не, дори не мога да се завъртя.
- Ужас! - Дай ми няколко минути.
- Няма време. - Тръгвай.
- Ще се оправя. - Не и без теб.
Не мога да мръдна.
- Да се обадим за помощ. - Не.
Скован си!
- Мамка му! - Хайде, Куп.
- Трябва да повикаме някого. - Не думай.
Кого?
Какво става?
После ще ти обясня, ще ми помогнеш ли?
Ще ми обясниш защо си на пода в чужда къща с чистачката на Ник?
- Елена. - Знам как се казваш.
Чия е къщата, къде сме?
- У Хемингови. - Откъде ги знаеш?
Не ги познаваме.
"Ние" значи.
- Сериозно? - Да побързаме, трябва да се махаме.
Първо да изясним нещо. Влизането неправомерно ли е?
- Да. - И защо сме тук?
Скоро си идват, да оставим разпита за после?
Разпит?
Забавна си. Не предполагах, че е шегаджийка.
Барни, моля те!
Добре.
Вдигни го отляво, аз - отдясно. На три.
Раз, два, три.
- Кога се прибира сестра ти? - Поне още два часа ще свири.
- Пиеш ли някакви хапчета? - Горе в шкафа са.
- Флексерил и перкосет. Дай ми от двете. - Добре.
Значи вместо да се върнеш на работа в "Бейли",
където годишно вземаш милиони без бонуса,
обираш къщи с чистачката на Ник?
- Елена. - Знам как се казва.
- Допускам, че двамата се… - Какво? Не!
Ясно, защото би било откачено в тая сбъркана схема.
- Трудно е за осмисляне. - В ступор съм.
И знаеш ли защо? Логиката издиша!
Ако беше някакъв сексуален фетиш, щях донякъде да ви разбера.
Но ако не е това, тогава какво е?
Криза на средната възраст?
Разводът не ти ли стигна? А уволнението ти?
Арестуването ти за убийство…
Майко мила!
- Куп, ти ли уби Пол Леви? - Не, какви ги дрънкаш?
И аз не знам!
Най-добрият ми приятел току-що ми снесе, че е крадец!
Как пласираш стоката? Имаш ли човек?
Всъщност недей, не ми казвай, не ща да знам.
Чакай малко.
Куп.
Онези, които те пребиха
и ме прегазиха,
имат ли нещо общо?
Можеше да ме убият.
- Мислех, че сме го изяснили. - А аз - че не си крадец.
Какво облекчение!
Благодаря.
- Какво? - Нищо.
Тръпна да чуя как ви събра съдбата.
- Да нямаш проблем с мен? - Много ясно.
- Имам проблем с всичко това! - Не ми викай!
Не викам на теб, просто си ми близо!
Стаята кънти!
Спрете се, за бога!
Махам се.
- Барни. - Какво?
Мерси, че ми помогна.
Да го духаш! Не ти ща мерсито.
Мамка му!
Мина по-добре от очакваното.
Да, знам. Благодаря.
Само още малко.
- Май ни гонят. - Да, останахме последни.
Какво?
Не помня кога последно ми е било приятно да си бъбря с някого.
Бях извънредно остроумен тази вечер.
- Това ли било? - Извадих най-добрите си шеги.
- Следва безинтересната част ли? - Общо взето.
Боже.
Когато се разведеш,
толкова си зает да разтуриш брака,
че не се замисляш за трудностите след това.
Когато ти се стоварят, направо те нокаутират.
Значи е сложно?
Да, може да се каже.
- Но си го преодоляла? - Работя по въпроса.
- А него превъзмогна ли го? - Кого?
Да.
Абсолютно. Че и повече.
Значи още се чудиш?
Ето как го виждам.
Ако ни бяха предупредили колко сложен е един развод
емоционално, финансово и логистично,
сигурно щяхме да се откажем и да запазим нещастните си бракове.
Къде щяхме да сме тогава?
- Не и тук. - Именно.
Но понеже сме тук, любопитно ми е…
какво следва.
- Чакай. - Какво има?
- Съжалявам. - Няма проблем.
Добре ли си?
Да, съжалявам, просто изведнъж ми прилоша.
Спокойно, да не сгафих?
Не те разкарвам, честна дума.
- Исках да го направим. - Добре.
Всичко е наред. Ще те закарам до вас.
Прибрах се!
Ако някой е гол или се натиска с гаджето си,
бързо да вземе мерки.
Здрасти, миличък.
Здрасти, мамо.
Къде е Морган? Нали щяхте да сте заедно?
Тръгна си.
- Ехо. - Скараха се.
- Не се скарахме. - Така звучеше.
Ама че неприятно.
Кой се кара на тази муцунка?
Пристрастна си.
Според Морган съм тъпанар.
Само да ми падне!
- Как беше при теб? - Няма да повторя.
- И аз. - Екстра!
Ще си живеем двамцата.
Ще ме гледаш, като одъртея и грохна.
- Добре, но няма да ти сменям памперсите. - Съгласна.
Ще имаме много котки, ще е супер.
Самотата е най-потискаща, когато не можеш да станеш сам от леглото.
Гърбът ми беше по-добре, което значеше, че яко ме боли.
Залъгвах се, че е заради миналогодишния пердах,
но истината беше, че гърбът ми сдава багажа
и простатата ме мъчи - средната възраст беше гърч.
Новият апартамент е прекрасен, честито.
Благодаря.
"Лукс в облаците".
Моля?
Реплика от "Семейство Джеферсън".
Телевизионен сериал от времето, когато бях…
Няма значение.
- Грейс се безпокои за теб. - Няма повод.
Иначе нямаше да сме тук.
- На всеки му се случва тежка година. - Бизнес моделът ти е сбъркан.
Не управляваш риска добре, разчиташ на твърде малко клиенти.
Един от тях да закъса, отнасяш го и ти.
Моите уважения,
но при управлението на капитали клиентите са като акции.
Вземаш информирани решения въз основа на куп данни.
Ник Брандес, мой голям клиент, подписа договор в шоубизнеса.
- А ако те зареже или го блъсне камион? - Господин Парк…
Разчиташ твърде много на чуждите пари, вместо сам да печелиш.
Печеля мои пари, като предлагам ценна и ексклузивна услуга.
Имам контакти в целия финансов сектор.
Не работиш достатъчно здраво.
Каза мъжът, наследил бизнеса на баща си.
И нямам синове да направят същото.
- Мислех, че Грейс… - Не иска.
Иска го…
за теб.
Значи ми предлагате работа?
Дори не ме харесвате.
Вярно е.
Добре тогава, ще си помисля.
- Как ти е гърбът, Куп? - Минава, благодаря.
Ще те пратя при Кимо, физиотерапевта ми след коленната операция.
Пичът има вълшебни ръце.
Тъкмо си бих лекарството, така че усещам сериозно облекчение.
И така става.
Помните ли, като имах дискова херния?
Какво ли не опитах тогава!
Акупунктура, стволови клетки - каквото се сетите.
Реших, че приключвам с голфа.
Когато не говорехме за пари, спорт и парите в спорта,
изреждахме травмите си, които се множаха.
Бяхме застаряващи мъже, донякъде бивши спортисти,
борещи неизбежния си физически разпад чрез светилата в медицината,
новостите във фармацията, треньорите и обсъждането до откат.
Поредният клуб, към който принадлежахме.
Канени ли сте на партито в имението "Бизби"?
Да.
- Кой се нанесе там? - Оуен Аш.
Направил е състояние от корабни превози.
Платил е исканата цена - двайсет милиона в брой.
- Майко мила. - Леле.
А беше хубав квартал.
И си устройва парти за добре дошъл? Ама че кретен!
Може пък да е яко.
- Като на парти във "Великия Гетсби". - Нали знаеш как свършва книгата?
Чух, че Сам Леви е направила продажбата.
Така ли? Браво на нея.
Какво?
Осквернила е трупа на мъжа си и те натопи за убийство.
Кой ти помни вече!
Е, продала е "Бизби", бива си я.
Сигурно са си поделили един милион комисиона с брокерката.
Щеше да прати Куп в затвора, а сега печели шестцифрени суми.
- Така е в Америка. - Вашият избраник щеше да я прави велика.
- Без политика в клуба. - Ново правило ли има?
Свидетели сме на невероятната игра на новата звезда в лигата.
- Кои бяха Леброн и Стеф? - Кротко, Грийни.
- Успокой се. - Майк, стига, човече.
Да видим дали ще играе като Краля повече от 20 години.
И Краля не умее всичко.
Тогава да видим в защита дали е като моя човек Кауай.
- Твоят човек? - Мой човек е. И двамата сме от "Спърс".
Откога гледаш спорт?
Само надничам, втората седмица на Ник в ефир е.
- Не мисля. - Позна.
Проблем ли има?
Не, продължавай в този дух.
Долу няма движение.
Боже.
Спокойно, Барни.
Какво ти е? Кажи ми.
Нещо различно ли да направя?
Всъщност да. Не ми уреждай срещи с баща си, става ли?
Още виждам самодоволната му мутра и не ми е до секс.
Исках да помогна.
И понеже попита, ето - не ми натискай топките.
Малко им трябва.
Стига де!
Спомням си.
Спомням си, не се тревожи.
Как да забравя?
Беше първият път.
Последната ни среща.
И напълно ми е ясно защо все така мълчиш.
Продължавай така, но мен не ще ме заблудиш.
Защото обидата остава скрита, но болката расте ли, расте.
Пуснала е корени и в двама ни.
Чувствах се странно, а когато опита да…
- Какво? - Да го вкара. Тогава разбрах.
- Менопаузата. - Да.
Дръж го в чантата си.
В случай че пак се натискаш с непознати мъже.
Просто ей така си носиш лубрикант в чантата?
Ами да съм подготвена.
А и заради лекарствата ми отдолу пресъхвам като пустиня.
Интересно ми е да чуя повече,
но всъщност ти писах, защото учител по музика от "Мейфийлд"
ще е на турне до края на срока и му търсят заместник.
Не съм учител.
Още по-добре - професионален музикант си.
Не знам.
Дори когато се чувствам добре,
не съм на нивото на "Мейфийлд".
Което не е обида предвид училището.
Нали искаше повече свобода.
- Говоря като психолог… - Безработен.
- Така искам. - Сериозно?
- Всъщност пиша книга. - За какво?
Не измествай темата. Тази твоя свобода изисква самочувствие.
Трябва да го придобиеш.
Сега си много добре, пиеш си хапчетата, регулираш емоциите, идваш на работа.
Не си ли готова за нещо ново?
А и няма как да заживееш самостоятелно с парите от тук.
Мислех да се омъжа за богаташ по примера на всички.
Да, ще цъфнеш и вържеш.
Моля те само да не споменаваш пред Куп за перименопаузата.
- Не е срамно. - Знам.
Просто имам усещането, че аз остарявам,
а той изглежда все по-добре.
Здрасти, Барни, Куп се обажда. Отново.
Така и не те засякох в клуба. Обади ми се, трябва да говорим.
Чудесно.
Исках да се уверя, че сте наясно с липсата ми на педагогически опит.
Наистина ли? Чудесно. Свиря там четири пъти седмично.
Страхотно.
Ще дойда.
Дочуване.
- Какво беше това? - Ще ставам учител по музика.
Уроци по китара?
Не, в "Мейфийлд" си търсят учител по заместване до края на срока.
- Никога не си преподавала. - И аз това казах.
Но Мел е говорила с директорката,
а тя пък явно ме е слушала на живо и ме извика на събеседване.
Супер!
- За среща с мадама ли си се изтупал? - Не, за купон.
Кой го организира?
- Не го познавам. Искаш ли с мен? - Може ли с тези дрехи?
- Не. - Тогава не искам.
- Сигурна ли си? - Пас.
- Един от нас ще съжалява. - Сигурно ти.
Не, ти.
- Не, ти. - Най-вече ти. Чао!
Чао!
Ти ще съжаляваш.
Невероятна къща.
Обзаведена е с мисъл.
Стените, пода, осветлението, зидарията.
Как си? Здравей.
Видяхте ли домакина? Нямам търпение да се запознаем.
- Ще е плешив грозник. - Видяла си го?
- Не, но явно избива комплекси. - Като е ларж.
Мел, Тори в "Принстън" ли е?
- Чакаме. - Игра на нерви е.
Идея си нямаш.
А Челси, Джулс?
Записа се в "Дюк".
С Брад не сме във възторг, но Челси го избра заради тенис отбора.
Много добре.
- Това ли е той? - Приятно ми е.
- Поръчвайте си. - Благодаря.
- Как си? - Той е.
Права беше, Сюз, грозник е.
- На този му давам да яде в леглото ми. - В моето устата му ще е заета с друго.
О, да!
- Сигурно му е малък. - Убедена съм.
Дами, добре дошли!
Оуен Аш, или само Аш. Благодаря ви, че дойдохте.
Къщата ти е палат.
Благодаря. Добре че е тя да компенсира за малкия ми член.
Нали?
Не бях аз.
- Извинявай. - Не се впрягай.
Няма нищо. Как се казваш?
- Кат Резник. - Драго ми е, Кат.
Извинете ме. На вас - приятно! Нямам търпение да се опознаем.
- Сам, ето те и теб. - Страхотно се е получило.
Как успя толкова бързо?
Имам си хора за тая работа.
- Има си хас. - Ела да ти налея нещо.
Благодаря, но само се отбих да те поздравя.
- Ще си тръгвам. - Защо? Остани.
Тук познавам само теб. Не ме оставяй с тези хора.
Ще те харесат, просто нямам сили
за изпепеляващите злобни погледи тази вечер.
Значи те мразят.
Изгорих някои мостове.
Един съвет от човек, превърнал горенето на мостове в изкуство -
все има път през реката.
- Хайде де, едно питие. - Не, тръгвам.
- Сигурна ли си? - Не.
- Вратата. - Благодаря.
- Пардон. - Съжалявам.
Здравей.
Не се тревожи, тръгвам си.
- Не се тревожех. - Камък ми падна!
НОБУ
Не каза нищо за срещата с баща ми.
Не може да скрие разочарованието си.
- От теб ли? - От теб. Че се омъжи за мен.
Не, само такъв вид си дава.
Нещо конкретно каза ли ти?
Защо ме разпитваш?
Няма причина.
Освен това…
не в тази връзка имам новина - бременна съм.
Сигурна ли си, че е…
От мен е, нали?
А дали…
Дали ще е момче?
- Махни ме от тази риба, ще повърна. - Добре.
Здравейте, може ли да ви я отмъкна за малко?
Съжалявам, набързо само.
- Здравей. - Имам въпрос.
Защо не ми каза за учителското място?
Не си музикант.
Али няма да понесе такава натовареност.
Откъде си сигурен? Тя е добре сега.
И искам да си остане добре.
Не е дете, а 40-годишна жена, която има планове за живота си.
Ще сгафи.
Възможно е, но нека е самостоятелна.
Трябваше първо на мен да кажеш.
Не я покровителствай, дръж се като неин брат.
Благодаря за непотърсения съвет.
Леле! Ами хубаво.
Радушна е.
Само не с мен.
Оуен Аш.
- Само Аш. - Приятно ми е. Андрю Купър, Куп.
Куп, носи ти се славата.
Ужас, явно ще си нося кръста.
От мен да запомниш -
именно онези преживявания, които те застрашават и унижават,
правят живота ти пълноценен.
Какво като се докараме до старини, ако бъдем забравени и без ищах за живот!
Арестували са те за убийство. Колко хора могат да го кажат?
- Повечето убийци. - Да.
Има ли госпожа Аш, на която да благодаря?
Не.
- Разведен ли си? - Вдовец съм.
- Боже, съболезнования. - Благодаря.
Минаха осем години, много ми липсва.
Но тази жена ме научи да живея.
А с какво се занимаваш?
С внос и износ, консолидиране на товари. А ти? Сигурно нещо с финанси.
Да, имам малка семейна фирма.
- Колко завоалирано. - Нещо като внос-износ.
Чашата ти е празна.
Може ли две уискита? Супер! Благодаря.
- Този поглед ми е познат. - Значи и ти имаш щерка.
- Трудна възраст. - Ще става по-зле.
Нямам търпение.
Фен съм ти, обичах да те гледам.
Всяко движение и стрелба към коша радваше окото ми.
- Благодаря. - Честно.
И фитнес залата ти е супер, взех си карта. Обстановката и всичко е топ.
- Ще отваряш ли още? - Осигурихме финансиране за още две зали.
Две зали? По ти приляга да действаш с размах.
На гребена на вълната си. Феновете те обичат, имаш токшоу.
Гледах "Раздумка с Брандес". Супер е, ще избиеш рибата.
Колкото до залите, зарежи банките.
Не се занимавай с тъпотии. Аз ще ти дам пари.
Ще инвестирам в марката ти, догодина ще имаме 40 зали.
По-догодина ще са 250.
- Егати. - Да.
- Избързах ли? - Малко.
- Споко. - От вълнение се размечтах.
- Трябва да ме спреш. - Но одобрявам.
Имам уменията и ресурсите.
Ако си навитак, с удоволствие ще участвам.
Не подминавам възможности за бизнес.
Знам. Хвърли едно око на баните. Имам 15 тоалетни, всичките са "Луксос МТ".
- Стига бе! - До една.
Ей това е приказка!
Всъщност, като стана дума, нуждата ме зове.
- За залите! - За много повече от две!
- Действай с размах. - Да, ще действам.
Не се запознахме.
Барни Чой, финансов съветник на Ник
и още няколко заможни хора тук.
Каквото ти трябва, насреща съм.
Супер, тук празно няма.
Барни, нали? Само да се ориентирам и ще обядваме.
Търся нови възможности.
- Твоят човек съм. - Супер!
Къде е Лиза?
Прави си селфита я в Милано, я в Париж.
Още ли?
Оказа се, че Седмицата на модата не е една седмица.
Скъпи, ще ми донесеш ли още един коктейл?
Най-добре да се прибираме.
- Горди, ти ми донеси тогава. - Не ви се бъркам.
- Значи сама ще си взема. - Даян, стига.
- Да си ходим. - Не!
Даян!
На всяко соаре идва моментът,
когато домакинът да реши дали купонът свършва…
или тепърва започва.
Скачайте!
Музиката да гърми!
Какво става?
Нали бяхме скарани?
Не сме скарани.
- Но ако се карахме, щеше да паднеш. - Недей, Куп.
- Не! Куп! - Чао.
Отбягваш ме.
- Дойде ми като шок. - Да.
Защо не се върна в "Бейли"?
Наистина не знам.
Приех предложението им.
Бях сигурен.
Но нещо ми стана на излизане от сградата.
Реших, че ако приема, всичко ще си е постарому.
Ще съм предишният Куп.
- Преди не ти харесваше ли? - Мислех, че ми харесва.
Но съм се лъгал.
Всичко това звучи много философски.
Не знам прозорливо ли е, или сам си вярваш на глупостите,
но искам и аз.
Какво? Защо?
Напук на тъста ми.
Ами хубаво.
Грейс е бременна.
- Леле. - Да.
Честито.
Беше ужасна идея и Барни да участва.
Но онази вечер, седнали мокри, развеселени от скъпия алкохол на непознат
и зяпнали как приятелите и съседите ни се изживяват като герои на Фицджералд,
за пръв път от доста време насам бъдещето изглеждаше обнадеждаващо.
И заради смесването на хапчетата с алкохол или навярно просто от глупост
в онзи момент бях достатъчно пиян да го повярвам.
Превод на субтитрите Катина Николова