Вибач, спізнилась.
А де діти?
Коли я виходила,
Гантер кохався зі своїм iPad на терасі,
а Торі замовляла в номер стільки їжі, наче востаннє.
Я забронював столик для вечері.
І що ти вдієш?
Плани розсипаються.
- Вітаю. Мені «Неґроні», будь ласка. - Добре.
- Ого. - Мій напій для відпусток.
Я думав, твій напій для відпусток – забагато рожевого.
Тоді «Неґроні» – напій для кінця відпустки.
Повернення – це важко.
Я не хочу додому.
Поки не поїхали, ми ще тут.
- Що? Дякую. - «Неґроні» для дами.
- Смачного. - Моя філософія відпусток.
Ого, Куп, як глибоко.
Ти ж розумієш, що це беззмістовно?
Після другого «Неґроні» зміст зʼявиться.
Я перейду на мескаль.
Славетні останні слова.
Будуть інші.
Останні слова?
Ні, відпустки, такі як ця.
Думаєш?
Поки не поїхали, ми тут.
Господи. Перестань.
Поміркуй. Ми дуже розвинулися…
поки таке робили.
Легше, коли не спимо з друзями.
- Ти перша почала. - Тебе обвинуватили у вбивстві.
Справедливо.
- Можна ще один? - Вау.
Так, сеньйоро.
Перший швидко випила.
До сну ще прірва часу.
Куп, нам по 50 років.
Чорт.
Я ж думала, до цього часу з усім розберуся
чи хоча б не доведеться починати все з нуля.
Торік о цій порі мені загрожувало довічне.
І ми могли все втратити, тому, як на мене, життя непогане.
Ти маєш на увазі, що ти опустив планку.
Я знищив ту планку. Її не існує.
Пропоную надудлитися до посиніння.
Добре.
Я вам завадила?
Аж ніяк.
Я тут «Неґроні» цмулю. А ти шукаєш секс.
- Не в моєму стилі. - Брешеш.
Я б сама з нею переспала.
Серйозно?
Якщо справді так, я не був до цього готовий.
Я можу… Я можу і втрьох.
- Ми всі повнолітні. - Мрій більше.
- Це моя мрія. - Я тобі не заважатиму.
Ти не заважаєш. Не заважаєш.
У тебе відпустка.
Якщо це твоє бажання,
- то вперед, чорт забирай. - Це не моє бажання.
Діти відпали. Це твоя остання ніч.
Ми спромоглися за всю відпустку
ні разу не переспати.
- Ура, до речі. - Ура.
Це Америка.
- Взагалі-то, Мексика. - Жінка гарна. Ти добре зберігся.
Ну дякую.
Хочеш потрахатися, то піди потрахайся.
Якби хотів, то вже пішов би.
Ось як просто?
- Я вже піду. - Куди ти?
Що тут сталося взагалі?
- Нічого. Ти молодець. - Я молодець?
- Ти це кажеш, але… - Я не буду сидіти тут і…
гальмувати твій член.
Ця розмова повернула кудись не туди.
Ти цілком правий.
Я забронював нам столик у Flora Farms.
Ти хоч уявляєш, як це було важко?
Плани розсипаються, так?
Спочатку їхати у відпустку
з колишньою дружиною здавалося немислимим.
Виявляється, небезпідставно.
Але навіть чергова незрозуміла суперечка з Мел
не завадила мені насолоджуватися тим, що я пʼю мʼяке віскі
на березі пʼятизіркового курорту, а не відбуваю довічне.
Зважаючи на це все, справи в мене йшли вгору.
Ось як буває…
Тебе «взяли» за вбивство.
Потім виправдали.
Запропонували стару роботу, але ти обираєш інший шлях,
раз і назавжди спаливши той міст.
Тобто тимчасове джерело доходу стає для тебе основним.
Тому ти прокачуєшся
і наводиш мости.
Сокиру війни найскоріше закопує рівномірний потік виручки.
Але в місті, де імідж – це девʼять десятих закону,
мусиш тримати марку.
Наприклад, мати офіс на Мангеттені й щодня ходити туди на роботу.
Це допомагає нормалізувати спільне виховання дітей.
Їдьмо.
Коли життя нарешті стало кероване,
ти можеш насолоджуватися парубкуванням.
Тримайтеся міцно
Насувається негода
Мусить бути вихід
Спалити будинок
А це – ночі в місті.
І ночі, проведені вдома.
Обережно Твоя мрія може здійснитися
Класні крихітки Дивний, але не незнайомець
Я звичайний хлопець
Важко сказати чому: через арешт за вбивство чи виправдання, –
але чомусь цей ганебний епізод підвищив мій суспільний статус.
Чого не скажеш про Сем Левітт.
Адвокат зумів скоротити їй термін до великого штрафу й виправних робіт.
Нехай вона легко відбулася,
проте у Вестмонт-Вілидж є інший закон.
І цей суд не виявляє милосердя.
Уперше за довгий час життя чудове.
У сімʼї все більш-менш складається.
У дітей усе в шоколаді.
І якщо вряди-годи пекучий біль
від розпаду сімʼї загрожує дати тобі під дих…
на допомогу приходять ночі, про які я згадував раніше.
А якщо не вдасться, завжди є скотч і кінокласика.
Тобі нарешті знову комфортно.
Ти біля керма. В безпеці. Почуваєш стриманий оптимізм.
А як тобі відомо з болючого досвіду,
саме в такі моменти життя завдає прицільного удару в пах.
МАЄТОК ПРОДАЄТЬСЯ
Містере Еш.
Вітаю. Ріні Гадсон. Ми говорили по телефону.
- Привіт, Ріні. - Добрий день.
Ого, яка машина.
Ви фанатка машин?
- Не зовсім. - Це любʼязності.
- Вибачте, зрозумів. Дякую. - Так. Після вас.
Здрастуйте.
Вітаю. Ви брокер лістингу?
- Так. Саманта Левітт. - Овен Еш.
Ви не схожі на ріелтора.
Я хотів сказати комплімент.
Я в цій справі новачок.
- Привіт, Ріні. - Привіт, Саманто.
Містере Еш, показати вам будинок?
- Просто Еш. - Добре, Еш.
Так. Я б залюбки подивився.
Але не хочу марнувати ваш час,
бо нема такого світу, в якому я куплю цей будинок.
Це було швидко.
Ні, просто він тісний. Занадто тісний.
Я тут стою і…
відчуваю весь будинок.
Я хочу щось таке, де можна заблукати.
А тут… не знаю. Елементи дизайну якісь…
Фу.
Не знаю.
Я чітко вказав, що шукаю щось грандіозніше.
Більше пафосу, більше вау-ефекту.
- А цей будинок і близько не… - Це мій будинок.
Ваш будинок?
Чудово було б мати цю інформацію до приїзду.
Я не знала, що вона розкриє цей факт, зважаючи на…
на обставини.
Обставини?
Ріні дуже тонко натякає
на те, що торік тут помер мій чоловік.
Ого. Співчуваю вашій втраті.
Дякую.
Моя жінка померла вісім років тому, тому я у вашому клубі.
- І я вам співчуваю. - Дякую.
Як він помер?
Самогубство.
- Тут, у будинку? - На тому місці, де ви стоїте.
Хвилинку. Це той будинок? Той самий?
Він був у новинах.
Вас заарештували.
Так.
Ви небезпечна жінка.
У мене самого були проблеми з законом.
Тоді ми обоє і в тому клубі.
Мабуть, так.
Що ж, містере Еш,
- нам краще піти. - Так, так.
Слухайте, Саманто.
Навіщо брокерка, яка знає, що я з іншої ліги,
показує мені цей будинок?
Для збудження клієнта.
Для збудження?
Ні, це… неправда.
Наступний будинок, який вона покаже, здаватиметься більшим
і грандіознішим у порівнянні.
- Ні, ні. - Ясно.
Я люблю інформувати клієнтів про ринкові пропозиції,
перш ніж вони вирішать купувати.
Ви теж так робите?
Важко сказати.
Місцеві не довірять мені продаж.
Що? Чому?
Ой, точно. Бо ви кримінальниця.
Суд визнав це адміністративним правопорушенням.
- Супер. Поздоровляю. - Дякую.
- Вибачте, я на хвилинку. - Добре.
- Ріні. - Так?
Можна вас на кілька слів?
Це 750S, правильно?
- Так. - Чудове авто.
А то.
Послухайте…
Я зненацька опинився без ріелтора.
Які у вас плани на день?
- Так. - Ріні.
Маєток Бізбі у тебе, так?
- Так, але це не ОК. - Проведеш нас туди через десять хвилин?
- Добре. - Чудово.
- Я планувала його туди везти… - Ми готові.
Чудово. Їдьмо на моїй машині.
- Саманто… - Сем.
Добре, Сем.
Цікаво: скільки будинків ви продали?
Разом з цим? Жодного.
Чудово.
ДРУЗІ ТА СУСІДИ
Я Джефф Пратт з комітету випускників Принстона,
проведу для вас співбесіду.
Зрозуміла.
Я знаю ваших батьків ще з тих часів.
- У них усе добре? - Так.
- Так.
Торі, скажіть: чому Принстон?
Окрім того, що тут навчалися батьки.
А цього не досить?
Ну, сформулюю інакше.
Що ви прагнете здобути, провівши з нами чотири роки?
А ви… там викладаєте?
- Що? Ні. - Я так подумала, бо ви сказали: «З нами».
- Вибачте. Це я образно. - Добре.
Не треба хвилюватися.
Тут лише ми, розмовляємо.
Ну, по-перше, Джефф,
я думаю, треба визнати, що ця співбесіда – суто для проформи.
Я дитина випускників, а мій батько – постійний спонсор.
А причина, чому він постійний спонсор,
чому так багато випускників Ліги плюща постійно підтримують альма матер, –
це гарантія вступу для дітей.
Будьмо чесні:
можна підтримувати достойніші фонди.
Ви всі знищили планету в імʼя капіталізму,
а тепер, замість того, щоб усувати наслідки,
годувати голодних чи рятувати бездомних,
ви даруєте мільйони 300-річним інституціям,
де процвітає системний расизм, антисемітизм і сексизм,
щоб гарантувати, що нове покоління
привілейованих багатих дітлахів продовжить накопичувати левову частку
залишків ресурсів планети,
поки немиті маси воюють за недоїдки.
Я вдячна, що ви приділили час,
але будьмо чесні.
Ми з вами знаємо, що мене приймуть,
бо ви всі спроєктували систему саме з цією метою.
Я нічого не проєктував.
Вибачте.
Образно кажучи.
А ще теніс.
- Що? - Мене беруть у команду.
Треба було почати з цього.
Це вже зовсім інше діло!
- Скільки? - Двадцять мільйонів.
- Але, напевно, трохи скинуть. - Беру.
Добре.
- Пропонуєте повну ціну? - Ага, готівкою.
Але угоду підписати до понеділка.
- Понеділка? - Так.
На контракти піде як мінімум тиждень.
Потім ви ретельно оглянете…
Завтра приїде команда, все перевірять.
А ви віддасте папірці моєму юристу.
Поздоровляю.
З продажем першого будинку.
Чим, ви кажете, займаєтеся?
ПʼЯТЬ З ТРИНАДЦЯТИ ПЕРШИХ ШТАТІВ
«На скільки років обирають сенатора?»
Шість.
Добре.
Назви пʼять з 13 перших штатів.
Колонії.
Нью-Йорк, Нью-Джерсі,
Коннектикут, Массачусетс,
Род-Айленд, Делавар,
Нью-Гемпшир,
Меріленд, Вірджинія,
Пенсильванія, Джорджія.
Це 11.
Що я забув?
- Як ти все це знаєш? - Дивлюся шоу «Ризикуй!»
Ану, вгадай.
Що там?
Шухляда, повна браслетів LOVE від Картьє.
Кажу тобі: всі жінки в цьому місті носять по десять штук.
Я не розумію. В однакових сукнях вони ходити не хочуть,
але всім потрібен цей браслет.
Це як обовʼязкова вимога.
Узяти тобі дві штучки? Ніхто не помітить.
Обійдуся без цього клубу.
Просто знайди ручку.
Вона в кабінеті за головною спальнею.
Північна й Південна Кароліна.
- Що? - Інші дві колонії.
Ясно. Ти хизуєшся знаннями.
У столі немає.
Бінго.
Шухляда, повна ручок.
Ти впевнена, що він тримав би таку цінну річ у такому гармидері?
Наталія каже, він купує дико дорогу ручку
щоразу, коли підписує угоду, а потім кидає в шухляду.
Для нього це як ритуал.
Добре.
Знайшов.
Чорнильна ручка Etoile de Montblanc Joailliere.
У всьому світі їх випустили лише 15.
Ця обмежена серія виготовлена всуціль з рожевого золота 18 каратів.
Оздоблена коньячними діамантами
і пером, яке нібито ковзає рівномірніше, ніж коліщата RIMOWA,
це не просто ручка –
це амбітний витвір мистецтва, який можна перепродати за 165 000 доларів.
Не знаю, що гірше.
Коли хтось платить стільки за ручку
чи коли вкидає її в захаращену шухляду до 30 інших.
Так чи так, ця людина заслуговує на втрату.
- Чорт. - Що таке?
Вона впала. Зачекай. Підніму.
Дістав.
Куп? Що там у тебе?
Куп.
Що таке?
Спину скрутило.
Як боляче.
- Не можу рухатись. - Як це?
- Забирайся звідти. - А так. Не можу.
Я лежу на спині.
Куп, ти, мабуть, жартуєш.
А що, голос веселий?
Чорт. Ясно. Я заходжу.
Ні!
Спину хапає часто,
бо торік мене віддубасили артбандюки Крістіана.
З цим справляється коктейль зі знеболювальних і міорелаксантів,
кілька днів – і я огірок.
Але кількох днів я не мав.
До повернення господарів залишалося менш ніж дві години.
А замість пояснення,
чому я лежу в них на підлозі,
у мене в голові був вакуум.
Так. Чорт. Треба вшиватися.
Добре. Ти тільки поможи встати.
- Зараз. - Просто…
Бляха! Ні.
- Вибач. Добре. - Чорт, чорт. О, ні.
Боже, ти як баласт.
- Я тебе не зсуну. Повзти зможеш? - Ні, навіть не перекочуся.
- Сказитися. - Дай кілька хвилин.
- У нас стільки немає. - Тоді йди.
- Я щось придумаю. - Я тебе не покину.
Я не можу рухатися.
- Треба когось покликати. - Ні. Ні.
Ти не можеш рухатися!
- Чорт! Чорт. - Ну, Куп.
- Треба когось покликати. - Отож.
Кого?
І що це за херня?
Потім поясню. Допоможи встати.
Ти поясниш, чому лежиш на підлозі в якомусь будинку,
біля Нікової покоївки?
Я Елена.
Я знаю, як тебе звати.
Запитання. Чий це будинок?
- Геммінгів. - А як ви їх знаєте?
Ми не знайомі.
«Ми не знайомі». «Ми не знайомі».
- «Ми»? Серйозно? «Ми»? - А можна швидше, будь ласка?
- Треба рухатися. - Уточню.
І вибачте, якщо я хибно зрозумів ситуацію:
ми залізли в чужий будинок?
- Правильно. - А навіщо ми це зробили?
Вони от-от повернуться додому.
Може, закінчимо опитування пізніше?
Опитування?
Це… Це дотепно.
Дотепниця. Це ж треба.
Барні! Будь ласка!
Добре.
Ти береш за ліву, я – за праву. На рахунок «три».
- Раз, два, три. - Два.
Коли прийде сестра?
Вона виступатиме ще кілька годин, щонайменше.
Від цього є таблетки?
Є. Нагорі, в шафці для ліків.
Флексерил і перкоцет. Будь ласка. І те, і те.
Добре.
Замість того щоб вернутися на роботу в «Бейлі Рассел»,
де щорічна зарплата без премії – семи- чи восьмизначна сума,
ти грабуєш будинки з Ніковою покоївкою?
- Еленою. - Я знаю, як її звати.
- Я так розумію, ви з нею… - Що? Ні. Що?
Ну, так, так. Бо це ж…
у всій цій кошмарній історії – найбожевільніше.
Я знаю, це незбагненно.
А я не пробую нічого збагнути.
Знаєш чому?
Бо це повна безглузда маячня.
Якби це було якесь сексуальне збочення – добре.
Ну, не добре, але я принаймні міг би зрозуміти.
Але якщо це не воно, тоді що? Що це таке?
Якась складна триетапна криза середнього віку?
Розлучення недостатньо.
Втрата роботи – теж замало.
Арешт за вбивство – теж…
Господи.
Куп, це ти вбив Пола Левітта?
Ні. Про що ти говориш?
Не знаю, про що я говорю!
Мій найкращий друг – якийсь районний квартирний злодій.
Як ти ці речі продаєш? У тебе є барига?
Ні. Знаєш… Ні.
Не розказуй. Не хочу знати.
Хвилинку.
Куп.
Ті типи, які тебе побили…
а мене збили машиною…
це повʼязано з цим?
Я міг загинути, чорт забирай.
Ми ж наче все вирішили.
А ти ж наче не був злодієм.
Яке полегшення.
Дякую.
- Що? - Нічого. Я просто…
З нетерпінням чекаю цієї зворушливої історії.
У тебе зі мною якісь проблеми?
Звісно, у мене з тобою проблеми.
- У мене з усім цим проблеми! - Не кричи на мене!
Я не на тебе кричу! Я кричу біля тебе!
Ти верещиш на всю кімнату!
Люди! Досить! Чорт забирай.
Я йду звідси.
Барні.
- Барні. - Що?
Дякую, що витяг мене.
Пішов ти, Куп.
Провалися.
Сука!
Усе пройшло набагато краще, ніж я очікував.
- Так. Не можна… - І вони такі… Так.
Дякую.
Дайте нам хвилинку. Дякую.
- Нас уже виганяють. - Я знаю.
Досиділися до закриття.
Що?
Я вже не памʼятаю, коли
так насолоджувалася розмовою.
Я сьогодні надзвичайно дотепний.
- Он як? Річ у цьому? - Так. Я приніс найкращий матеріал.
- Тобто далі буде тільки гірше? - Безсумнівно.
Боже.
Коли… Коли розлучаєшся,
ти зосереджуєшся на самій ліквідації шлюбу
і не задумуєшся про ускладнення, які будуть потім.
Тому, коли вони зрештою виникають, то кладуть тебе на лопатки.
Тобто все було складно?
Можна й так сказати.
Але ти все подолала?
Я в процесі.
А він? Його ти забула?
Кого?
Забула.
Повністю. І навіть більше.
Тобто ти ще не вирішила?
Як на мене…
якби ми заздалегідь знали,
які складні будуть наші розлучення,
з емоційного, фінансового, та навіть з логістичного погляду…
ми б усі склали руки й нікуди не рипалися зі своїх паршивих шлюбів.
І де б ми тоді були?
- Не тут. - Отож-бо.
Враховуючи, що ми тут, мені цікаво…
що буде далі.
- Стій, стій. - Що? Що?
- Вибач. - Ні. Нічого. Все добре.
Ти в порядку?
Так. Вибач. Мені просто… раптом стало недобре.
- Боже. Нічого. Це… - Тобто…
Я щось не те зробив?
Я тебе не динамлю, чесно.
- Ясно. - Я дуже хотіла продовження вечора.
- Добре. - Просто…
Слухай, нічого страшного.
Відвезти тебе додому?
Я вдома!
Якщо хтось роздягнений чи цілується,
виконайте всі необхідні дії, негайно.
Синку.
Мамо.
Де Морґан? Я думала, ви сьогодні разом.
Ні. Я сам.
- Гей. - Вони посварилися.
Ні. То була не сварка.
А звучало як сварка.
Паршиво.
Хто свариться з таким красунчиком?
Ти злегка необʼєктивна.
Якщо вірити Морґан, я козел.
Я її поріжу.
А як твоє побачення?
Я думаю, треба завʼязувати.
- Так? Я теж. - Чудово.
Житимеш зі мною завжди.
Доглядатимеш мене, стару й немічну.
Але підгузки я тобі не мінятиму.
Справедливо.
Заведемо тисячу котів.
Чудово буде.
Свою самотність найкраще усвідомлюєш
тільки тоді, коли не можеш самостійно піднятися з ліжка.
Спина вже почувалася краще, тобто нестерпно боліла.
Я б дуже хотів списати все на торішнє побиття,
але мерзенна правда була в тому, що в мене хвора спина,
всохлий сечовий міхур, і бути людиною середнього віку хріново.
Нове житло прекрасне.
Поздоровляю.
Дякую.
«Квартира класу люкс у небі».
Що, вибач?
Це з «Джефферсонів»…
Памʼятаєте?
Телесеріал такий був у моєму…
Не зважайте. Це…
Ґрейс за тебе переживає.
Причин для хвилювання немає.
Якби це було так, ми б тут не сиділи.
У всіх буває невдалий рік.
Твоя бізнес-модель недосконала.
Управління ризиками кульгає. Ти надто залежиш від малої частки клієнтів.
В одного невдалий рік – і це боляче вдаряє по твоїх доходах.
З усією повагою,
мистецтво управління активами – у тому, щоб вибирати клієнтів, як цінні папери.
Ти приймаєш поінформовані рішення на основі масиву точок даних.
Наприклад, Нік Брендес, один з моїх найбільших клієнтів,
уклав велику угоду на телетрансляції.
А якщо він від тебе піде?
Чи його машина зіб'є?
Містере Пак…
Ти покладаєшся на заробітки
інших людей замість того, щоб заробляти самому.
Я заробляю…
надаючи цінні ексклюзивні послуги.
Я маю звʼязки в усіх фінансових секторах.
Ти недостатньо старанно працюєш.
Сказав той, хто успадкував бізнес від батька.
А своїх синів для цього я не маю.
- Думав: може, Ґрейс… - Вона не хоче.
Вона хоче…
для тебе.
То… То ви… пропонуєте мені роботу?
Я ж вам не подобаюсь.
Це правда.
Добре. Я подумаю.
Як спина, Куп?
Помаленьку. Дякую.
Направлю тебе до Кімо.
Робив мені фізіотерапію після операції коліна.
У нього руки чарівника.
Мені зробили укол торадолу,
він поки що виконує всю важку роботу.
Це теж помагає.
Так.
Кілька років тому в мене була протрузія диска. Памʼятаєте?
Ото була кроляча нора з тим диском.
Акупунктура, клітинна терапія – таке різне.
Думав, про гольф можна забути.
Коли ми розмовляли не про фінанси, спорт
чи спортивні фінанси,
то з насолодою обсмоктували довжелезний список своїх травм.
Мужчини певного віку,
усі до певної міри колишні «качки»,
що переживали неминучий занепад своїх тіл
за допомогою консьєрж-лікарів,
найновіших препаратів, тренерів і нескінченних обговорень.
То був ще один клуб, до якого ми всі належали.
Вас запросили на вечірку в маєтку на Бізбі?
Так.
Хто цей тип?
Овен Еш.
Статки заробив на транспортних перевезеннях.
За маєток заплатив не торгуючись.
Двадцять мільйонів. Готівкою.
- Боже. - Ого.
Такий от у нас район.
Сам собі влаштовує вітальну вечірку?
Якесь мудило.
Ну не знаю.
Це як у «Великому Ґетсбі». Має бути цікаво.
Знаєш, чим скінчилася книжка?
Я чув, що будинок продала Сем Левітт.
Он як?
Вона молодець.
«Молодець»?
Вона осквернила труп чоловіка і підставила тебе з убивством.
Справді? Хто вже згадає?
Вона знала, що робить, коли продавала Бізбі.
Мабуть, поділили між собою
мільйон доларів комісійних з рієлторкою?
Боже. Хотіла засадити Купа довічно, а тепер заробляє шестизначні суми.
Це Америка.
Так.
Я думав, твій през повертає їй велич.
Хлопці. У цьому клубі ніякої політики.
Таке тепер правило?
Ми стали свідками видовищного результату прямого спадкоємця ліги.
Наважуся припустити: Леброн і Стеф, а далі?
Ґріні, спокійно.
- Будь ласка. - Так, Майк. Перестань.
Подивимось, як він повторить те, що Король послідовно робив 20 років.
Я не бачила, щоб він виконав сомбор-шафл.
А що скажете про гру в захисті, як мій Кавай?
То він тепер ваш?
Так, мій. Ми обидва – легенди,
- маємо чим довести. - І давно ти дивишся спорт?
Нік другий тиждень в ефірі. Гляну одним оком.
Пропоную обчислити.
- Але перенеси одиницю. - Неправда.
- Один сезон збігу. - Неправда.
Щось не так?
Нічого. Не зупиняйся.
Унизу нічого не ворушиться.
Так.
Боже.
Так, Барні, все нормально.
Гей. Що таке?
Не мовчи.
Хочеш, зроблю щось інше?
Взагалі-то, так.
Хочу, щоб ти не влаштовувала зустрічі з батьком.
Перед очима стоїть його самовдоволена пика.
Тому важко кохатися з його дочкою.
Я хотіла допомогти.
І якщо вже ти спитала: менше тисни на яйця.
Там і легкого доторку вистачить.
Прокляття.
Памʼятаю
Я памʼятаю Не бійся, бійся
Як я могла забути?
То був перший раз
Коли ми зустрілися востаннє
О, і я знаю чому Ти зберігаєш цю мовчанку
Мовчанку
Мене ти не обдуриш
Болю не видно Але він наростає
Для нас з тобою це звично
Мені й так було ніяково, а коли він спробував, ну…
- Що? - Проникнути.
Отоді я й зрозуміла.
Менопауза.
Так.
Носи в сумочці.
Особливо якщо й далі будеш злягатися аби з ким у машинах.
Я не розумію. Ти носиш з собою змазку?
Так, краще бути готовою.
А від моїх ліків там…
Там сухіше, ніж у Долині Смерті.
Я б охоче про це послухала,
але я тобі написала, бо одну вчительку музики в Мейфілді
запросили на гастролі, і вона бере відгул до кінця семестру.
Їй шукають заміну.
Я не вчителька.
Ти професійний музикант, це ще краще.
Ну не знаю.
Навіть у найкращому стані…
Я навряд чи придатна для Мейфілду.
І це не погано. Бо фу.
Ти казала, що хочеш бути незалежною.
Скажу як психотерапевт…
Безробітний.
- За власним бажанням. - Чесно?
Я пишу книжку.
Про що?
Не переводь стрілки.
Ми говоримо про тебе й незалежність, яка вимагає впевненості.
А впевненість виникає завдяки активності.
Ти така розумниця. Приймаєш ліки,
ти врівноважена, ходиш на роботу.
Не думаєш, що ти готова до нового завдання?
А ще в тебе ніколи не буде власного житла,
бо тут платять мізер.
Я збиралася вийти заміж за багатія. Тут усі так роблять.
Це набагато краща ідея.
Зроби ласку: не кажи про перименопаузу Купові.
Тут нічого соромитися.
Я знаю.
Просто таке враження,
що я старію, а він з часом
стає тільки привабливіший.
Барні, привіт. Це Куп. Знову.
Думав, зустріну тебе в клубі, але не склалося.
Передзвони. Нам варто побалакати.
Так, це чудово.
Просто хотіла уточнити,
що не маю педагогічного досвіду.
Справді? Ну, це чудово.
Виступаю чотири вечори на тиждень.
Так, супер.
Так, я приїду.
Добре. До побачення.
Про що розмова?
Про те, що я можу стати вчителькою музики.
Уроки гітари?
Ні. У Мейфілді шукають учительку на заміну до кінця року.
Мейфілд? Ти ж ніколи не вчителювала.
Я теж так сказала.
Але Мел поговорила з директоркою,
а та, виявляється, бачила мій виступ у барі…
Я йду на співбесіду.
Ух ти, це чудово.
Ти імпозантний. Куди йдеш? На побачення?
Ні. На гулянку.
Я знаю цих людей?
Ні. Та я теж їх не знаю. Хочеш піти?
А в цьому можна?
- Ні. - Тоді ні.
- Точно? - Так. Однозначно.
Хтось із нас пожалкує.
Мабуть, ти.
Ні, це будеш ти.
Та ні, це будеш ти.
Тільки ти. Па-па.
Па-па!
Це будеш ти.
Будинок нереальний.
Такі продумані контрасти.
Ліпнина, підлога, кріплення – усе оригінальна кладка.
Привіт. Привітики.
Хтось бачив господаря цього свята?
Дуже хочу познайомитися.
Він лисий і страшний.
Ти його бачила?
Ні, але щось же він мусить компенсувати.
Так, казкове багатство.
Мел, Торі відповіли з Принстона?
- Чекаємо. - Це такий стрес.
Ви не уявляєте.
Джулз, а як Челсі?
Челсі вирішила все-таки податися в Дюкський.
Ми з Бредом його б не обрали,
але там чудова тенісна команда, а для Челсі це важливо.
Чудово.
- Це що, він? - Приємно познайомитися.
- Багато барів. - Ого. Дякуємо.
- Привіт. Як ви? - Це він.
Еге ж, Сюз. Він страховидло.
Я б не вигнала його з ліжка за крихти від крекерів.
У моєму ліжку він їстиме не крекери.
А так тобі.
У нього точно крихітний членик.
Не сумніваюся.
Дами! Вітаю. Ласкаво просимо.
Овен Еш. Друзі звуть мене просто Еш. Дякую, що завітали.
Ваш будинок вражає.
Дякую.
Він мусить компенсувати мій крихітний членик.
Правда ж?
Це була…
- Вибачте. - Та, це… Нічого страшного.
- Ага. - Добре, добре. Як вас звати?
- Кет Резнік. - Кет, дуже приємно.
Вибачте. Приємного вечора.
З нетерпінням очікую ближчого знайомства.
Сем! Ти прийшла.
Будинок такий гарний.
Як ти встиг це все зробити?
Як встиг? У мене є команда.
- Аякже. - Ходімо, щось випʼєш.
Дякую, але я просто забігла поздоровити.
Я не залишуся.
Що? Як це – не залишишся? Ще й як залишишся.
Ти мій єдиний друг у Вестмонті.
Не кидай мене на цих людей. Ти що.
Ці люди тебе полюблять, але мені забракне духу
весь вечір витримувати нищівні погляди жінок.
Вони тебе не люблять.
Я спалила мости.
Повір людині, яка перетворила спалення мостів на вид мистецтва:
інший шлях завжди знайдеться.
- Один коктейль. - Ні. Я вже піду.
Ти впевнена?
Ні.
- Прошу. - Дякую.
- Вибачте. - Даруйте.
Привіт.
Не бійся, я вже йду.
Я не боявся.
Уяви, як мені полегшало.
Ти нічого не сказав про зустріч з батьком.
Він не зумів приховати розчарування.
У тобі?
У тобі. Бо ти вийшла за мене заміж.
Та ні, то в нього таке обличчя.
А детальніше він не пояснював?
Чому ти докопуєшся?
Та ні. Я не докопуюся.
Але ще…
з доброго дива повідомлю: я вагітна.
Ти…
Ти впевнена, що…
Воно моє, так? Я…
Це…
Як тобі здається, це хлопчик?
Забери мене від цієї риби.
- Я не можу. - Добре.
Гей.
- Дівчата, привіт. - Що думаєш?
Можна вкраду її на хвилинку?
- Вибачте. Ненадовго… - Ой-ой.
- Удачі. - Привіт.
Питання…
Чому ти не сказала мені про вчителювання у Мейфілді?
Ти не музикант.
Алі не зможе дотримуватися розкладу.
А ти як знаєш?
Останнім часом у неї все чудово.
І я б хотів, щоб так було й надалі.
Куп, вона не дитина.
Це 40-річна жінка, яка хоче впорядкувати життя.
Вона все зіпсує.
Можливо. І можливо, ти мусиш їй це дозволити.
Треба було спершу сказати мені.
Не намагайся бути їй батьком.
Будь їй братом.
Дякую за абсолютно непрохану пораду.
Господи.
Ясно. Ого.
Вона наче така приємна.
З усіма, крім мене.
А ви – Овен Еш.
- Просто Еш. - Вау. Дуже приємно…
Ендрю Купер. Куп.
Куп. Репутація вас випереджає.
Мабуть, це мій хрест, мушу нести.
Хрест? Повірте мені:
саме ці переживання труднощів,
і загроз, і… і принижень
зрештою надають життю цінності.
Без них ми всі долікувалися б до нестями,
і не було б причин витягати своє апатичне тіло з ліжка.
А вас затримували за вбивство.
Скільки людей можуть таким похизуватися?
- Більшість убивць. - Точно.
А є місіс Еш, якій я міг би подякувати?
Ні. Ні.
Розлучений?
Удівець.
Боже. Співчуваю.
- Ні. Дякую. - Господи…
Минуло вісім років, скучаю за нею щодня.
Але та жінка навчила мене жити.
Ну… а як ви заробляєте на життя?
Імпорт-експорт. Консолідація вантажів.
А ви? Мабуть, фінансист.
Так. У мене маленька сімейна фірма.
Комфортна невизначеність.
Так само як імпорт-експорт.
Порожня склянка. Неприпустимо.
Нам два віскі, будь ласка. Найкращого.
Дякую-дякую.
Я бачив цей погляд.
- Справді? Ви теж? - О, так. Діставалося.
- Суворий. - Може бути й гірше.
Чекаю з нетерпінням.
Дозвольте побути занудою. Я любив дивитися ваші ігри.
- Ваш стиль… - Ні.
…кожна лінія, кожен рух, кожен кидок – втілення краси.
- Дякую. Приємно чути. - Справді.
До речі, я пішов у ваш зал.
Там чудово тренують. Класний вайб. Усе разом.
Розширюватися думаєте?
Ми підготували фінансування двох нових приміщень.
Лише двох? Мисліть масштабніше.
Даруйте за зухвалість, але ви зараз на піку слави.
Вас люблять як спортсмена. Ви в телевізорі.
Я бачив нову програму, «Від Брендеса». Супер. Успіх буде грандіозний.
А що стосується зали: ну їх, ті банки.
Їхні гівняні договори вам ні до чого. Я буду інвестором.
Вашого бренду. Через рік у нас буде 40 міцнодупих залів.
А через два роки буде 250.
- Чорт. - Так.
- Що, я розігнався? - Трохи.
- Нічого. - Добре.
Мене заносить. Я перегинаю.
- Зупиняйте мене. Слухайте. - Але я не проти. Це чудово.
Я знаю, як це зробити. Маю ресурси.
Захочете вийти на рівень країни – дзвоніть.
Я залюбки долучуся.
Я завжди відкритий до нових можливостей у бізнесі.
Я в курсі. Підіть гляньте на мої туалети.
У цьому домі їх 15, і всі оснащені вашими унітазами.
- Та ну. - Усі до одного.
Ми з вами – споріднені душі.
Дуже вчасно, до речі, бо природа кличе.
За розширення. Велике.
- Два – це ні про що. Рости. - Так.
Я виросту.
- Нас не познайомили. - Привіт.
Барні Чхве, я керую капіталом Ніка
та кількох інших заможних людей у цьому місті.
Буду радий допомогти, якщо виникне потреба.
Супер. У вас тут усе включено. Чудово.
Барні, так?
Дайте трохи часу прийти до тями,
а потім повечеряємо разом.
Я саме шукав нові можливості.
- До ваших послуг. - Супер.
Вперед Вперед
Вперед І назад
Візьми Прямуй
Вперед Люба, вперед
Ти зможеш Зможеш
Вперед І все
Ти зможеш Вперед
Гей. А де Ліса?
Вона робить селфі, десь у Мілані, Парижі чи…
І досі?
Так. Виявляється, тиждень моди насправді не тиждень.
Любий, принесеш мені ще один коктейль?
На сьогодні нам уже досить.
Ґорді, принеси мені коктейль.
Мене в це не вплутуйте.
Добре. Сама візьму.
Даєн, усе.
- Так. Ні. Ні! - Їдьмо додому.
Даєн…
На кожній вечірці настає мить,
коли господар мусить вирішити: закінчився вечір…
чи тільки починається.
Стрибайте всі!
Так!
Музику гучніше!
Що за цирк?
Я думала, ми посварилися.
Ми не посварилися.
Але якби ми сварилися, ти б…
- Ні, Куп. Ні. - …програла.
- Ні! Ні! - Так.
- Куп, ти… - Бувай.
Ти мене уникаєш.
Було над чим подумати.
Аякже.
Чому ти не повернувся на роботу?
Насправді я не знаю.
Я прийняв пропозицію,
і на ту мить – цілком щиро.
Та коли вийшов з офісу, у голові щось перемкнуло.
Я подумав: якщо погоджуся на пропозицію,
усе стане так, як було раніше.
І я стану такий, як раніше.
А хіба раніше було погано?
Я думав, що добре.
Але, як виявилося, ні.
Усе це дуже екзистенційно.
Не знаю, чи це щось складне,
чи ти просто сам собі брешеш,
але так чи так…
я з вами в ділі.
Що? Чому?
Бо мій тесть – виродок.
Добре.
Ґрейс вагітна.
- Ого. - Так.
Поздоровляю.
Ідея залучити Барні була жахлива.
Але в той вечір, коли ми сиділи в мокрому одязі,
щасливі, бо надудлилися чужого найдорожчого бухла,
поки наші друзі та сусіди відривалися,
наче в лихоманковому сні Ф. Скотта Фіцджеральда.
Уперше за довгий час майбутнє здавалося не безнадійним.
Можливо, то знеболювальні змішалися з алкоголем,
або звичайнісінька дурість,
але того вечора я був досить пʼяний, щоб у це повірити.
Переклад субтитрів: Олена Любенко