Ужас.
Мамка му.
- И е мъртъв? - Няма пулс.
Провери пак.
Няма.
- Диша ли? - Не.
- Дори не провери. - Няма нужда! Мъртвите не дишат!
- Звъня на полицията. - Не, стой.
Трябва да решим какво ще разкажем.
- Няма какво да разказваме, звъня. - Барни е прав, това трудно ще се обясни.
Затова да не протакаме.
- Беше при самозащита. - Трима срещу един.
- Той извади пистолет! - Да, знам.
- Само се успокой. - Как да стане?
- Трябва веднага да повикаме полиция. - Или адвокат?
Кат Резник.
- Да! - Не, идеята е лоша.
- Тя те спаси. - Бях невинен.
Не сме го убили.
- Не и преднамерено. - Майната му, звъня.
- Недей. - Защо го направи?
Не искам пак да ме арестуват!
Щях да лежа години в затвора, а дори не бях свидетел на смъртта на Пол!
Само че този път всички сме свидетели.
- Беше злополука. - Да, с оръжие, Ник!
Съжалявам, но няма пак да го отнеса заради смърт, за която нямам вина!
Той е луд.
Луд е, нали?
- Не е луд. - Какво?
Куп управляваше парите му, Аш инвестираше в залата ти.
Всички имахме вземане-даване с него.
- И какво от това? - Не е толкова просто.
- А и ти си звезда. - Е, и?
Ще се напънат да не получиш специално отношение.
Защо аз? Ти беше този, който го прасна по главата.
- Ти го подпали! - Аз, видиш ли!
Казвам само как ще го изтълкуват.
Знаете ли какво? Писна ми.
Тръгвам си.
Мамичката му!
Да измислим версия.
После трябва да се придържаме към нея. Куп е прав.
Падне ли ни се безцеремонен прокурор,
няма да го интересува истината, а само да спечели.
Ник, твоето присъствие превръща случая в национална новина.
Медиите веднага ще я лапнат.
Край на тв кариерата ти, аз ще загазя, а Куп...
Разбрахме.
Имаме да губим много.
Заедно ще се борим.
Най-добрите приятели сте ми.
И каквото решите, с вас съм.
Но каквото и да направим тук,
трябва да действаме заедно.
Добре.
Някой знае ли къде да хвърлим тялото?
Мамка му.
НЯМА СИГНАЛ
- Куп, какво има? - Мислех си за дъщеря му.
Ужас, бях забравил.
Сега е у Мел, не искаше да е тук за срещата му със Сам.
Ще се събуди без баща.
Ако има значение, те май не бяха близки.
Глупости говоря, съжалявам.
Променя ли нещо?
Дали да не го зарежем тук? Бил е пиян и друсан и е паднал.
Не знам, боричкахме сме с него. Ще намерят наша ДНК под ноктите му.
Да е във вана?
Няма вариант, при който да не изглежда като убит.
Няма да оставя тялото тук, че дъщеря му да го види.
Ще го откараме в Луисбъро
и ще го хвърлим в реката, преди да се съмне.
- Егати. - Да, пак говоря глупости.
Да го вдигнем.
Ще помогнеш ли? Ще хванеш ли ръка, крак?
Тъкмо ме оперираха. Още седмица не бива да вдигам тежко.
Сериозно?
Простете, че не съм очаквал да мъкна труп тази вечер.
Добре.
Леле, на три.
- Става. - Готов ли си? Раз, два, три.
- Държа. - Барни, докарай колата си.
- Не, абсурд! Коженият салон попива. - Сериозно ли говориш?
Ще останат улики. Не искам кръвта му в колата ми.
Моята пък е много малка. Такси ли искаш да викнем?
- Не го обмислихме. - Не думай.
Споко, ще вземем джипа на Аш.
- Чакай. - Остави ме.
Нека ти обясня, не е каквото си мислиш.
Нищо не е станало, нищо не съм видяла, не съм била тук.
- Стой, моля те. - Остави ме.
Знам, че изглежда ужасно.
Аш е мъртъв?
Да.
- Боже! Убихте ли го? - Не сме го убивали. Не и нарочно.
- Е, значи няма проблем. - Чакай.
- Махни се. - Изслушай ме.
Трябва да ти кажа какво стана.
Не, няма нужда, защото не искам да знам.
Ако ми кажеш, ставам съучастник, нещо такова.
- Майко мила! Ще бъда заподозряна. - Няма.
Защото това е вторият мъж, с когото съм била, който е убит.
Фактически Пол се самоуби.
Ще ме арестуват и ще мина отново през този ад.
Уплашена си, разбирам те.
Защо все се забърквам в такива каши?
Не съм по-различна от другите, нали?
И защо всяка моя връзка завършва с повдигане на обвинения?
Къде греша?
И аз се питам същото.
Прав си, и теб ще разследват, а всъщност ти си го убил.
- Нищо не съм направил. - Видях те с трупа.
Да, носех го, но има смекчаващи обстоятелства.
- Боже! - Чуй нещо, моля те.
Не!
Добре, давай. Кое е това, което някак ще ме успокои?
- Какво разбираш под "успокои"? - Аман!
Чуй ме.
Чуй сега.
Той се беше надрусал с кока и кетамин.
- И се опита да ме застреля. - Боже!
Стана спречкване.
Подхлъзна се, падна и си удари главата.
Не повикахте ли линейка?
Да, трябваше.
- Но нещата изглеждаха зле за нас. - Сигурно.
Идвах да скъсам с него.
Тогава...
една грижа по-малко.
Ще ме разследват.
- Имам криминално досие. - Не, нищо не си направила.
Няма значение, само за това ще говорят в града.
А тъкмо се върнах от изгнание. Започнах да продавам имоти.
Ще стане страшна дандания.
А може и изобщо да не се стига дотам.
Няма да има тяло и подозрително убийство.
Само един съмнителен милиардер,
изчезнал поради негови си съмнителни обстоятелства.
Какво би могло да се обърка?
Надявам се нищо повече.
Ужасни хора ли сме, Куп?
Имам се за добър човек, ама може и да греша.
Ужасните хора може да не знаят, че са такива.
Живеем в ужасен град, държим се ужасно и това ни е наказанието.
- Наказание за какво? - Че сме ужасни.
Къде щяхте да замъкнете тялото?
- На север, към реката. - Лоша идея.
Имаш ли по-добри?
Къщата на ул. "Съдърланд", тече основен ремонт.
Маги и Сузи работят по нея.
Ровът за басейна е готов, другата седмица го изливат.
Ако го заровите там, ще го залеят с бетон.
- Благодаря. - И да не съм чула повече за това.
- Добре. - Никога повече.
- Не спирай. - Боже мили.
- Справяш ли се? - Да.
- Мамка му! - Какво стана?
- Гърбът ми. - Е, не!
Явно ще трябва да мъкна три трупа.
- Майко мила. - Егати чудото!
Мамка му.
Аш! Какво става бе?
- Боже! - Какво правите?
Ужас!
Егати!
Хайде де.
Егати!
- Излизайте. - Помощ!
Мамка му.
- Къде е Барни? - Барни!
Ужас!
Леле.
- Барни! - Майко мила.
Ето, държа те.
- Аш? Виждате ли го? - Май не се измъкна.
Ужас, да излизаме.
- Да се махаме. - Да.
Дали ще го намерят?
Беше доста дълбоко.
Може би това свършва тук.
Може би си прав.
И да го намерят, нищо не води към нас.
Надрусал се е и се е забил в езерото. Точка по въпроса.
Именно.
Само че е на задната седалка.
Шокът е странно нещо.
Понякога така неусетно се вмъква в инстинкта ти за самосъхранение,
че не подозираш за него.
В други моменти те блъска като локомотив.
Знаехме, че от онази вечер нямаше връщане.
Оставаше да видим дали ще ни се размине.
Сега трябваше да пазим голяма тайна.
Това ме подсети за цитат на Франклин:
"Трима могат да пазят тайна, ако двама са мъртви".
ДВЕ СЕДМИЦИ ПО-КЪСНО
Казвам ви, убит е.
Как така ще изчезне?
Или просто е заминал някъде.
Не ви ли се е случвало да не ви се прибира по седмица и нещо?
- Не беше женен. - Уместна забележка.
Не е за вярване, че пак ще се разправяме с убийство.
Пол се самоуби, друго е.
Аш едва ли се е самоубил.
Дори не е сигурно, че е мъртъв.
Има дъщеря, не би я изоставил.
Може да е имал проблеми. Харесвах го, но ми беше доста съмнителен.
- Чух, че е търговец на оръжия. - И аз.
Някой друг да е бил навестяван от ФБР?
- Да. - И аз.
- Да. - Видяхте ли жената?
Агент Айлс.
- Знам я. - И аз.
Беше отвратителна. Гретчен за малко да я фрасне.
- Беше секси парче. - Да, сега като казваш.
Не, сега сериозно. Аш сигурно е търгувал с опасни типове.
Бяхте в дома му в Хамптънс, като са нахълтали от ФБР.
Да, беше голям цирк, но Аш изглеждаше невъзмутим.
А ти, Барни? Имаш ли теории?
На такъв свръхбогаташ не му е проблем да се покрие.
Или е карма.
Няма как да си толкова богат и красив и отнякъде да не избие.
Каквото и да е станало, ще се чуе. Винаги така става.
Не се диша тук.
Ужас.
Какво му е?
Аш нямаше ли да инвестира в залите му?
Спомена ни, но не знам доколко беше сериозен.
Ако някога се върне, сигурно ще спретне голям купон.
- Със сигурност. - Нали?
- Беше луд. - Помните ли цигулката?
Не плаках, това лошо ли е?
Не, нормално е да си объркана.
С баща ти сте имали сложни отношения. Ситуацията е сложна.
Ще ти трябва време да я осмислиш.
Обичах го, как иначе, но най-често не можех да го трая.
Ами много тийнейджъри не понасят родителите си.
- Говори с децата ми. - Не е същото.
Не знам кога го осъзнах,
но от известно време усещах, че е лош човек.
Вършеше лоши неща.
Може би.
Но въпреки всичко това не значи да не го обичаш и да не ти липсва.
Дори не казват, че е мъртъв.
- Ами не знаят. - Аз знам.
Ако е трябвало да избяга, щеше да вземе и мен.
Щях да го намразя още.
Знам, че съм много по-възрастен, но и аз загубих баща си.
Това е първата ми мисъл всеки ден.
Събуждам се с нея.
Това е скръбта.
Но има и утеха, защото той все още е с мен.
В мен.
Така е с родителите - дори когато ги няма, остават с теб.
Трябва да тръгвам.
Добре.
Всичко ли взе?
- Да. - Добре.
- Благодаря, че останах у вас по-дълго. - За нас беше удоволствие.
Предвид обстоятелствата си добре дошла по всяко време.
Обаждай се при нужда.
- Благодаря. - Паспорт?
- Билет, телефон? Всичко ли взе? - Да.
Приготвих ти храна, знаеш каква е в самолета.
- В ръчния ти багаж е. Лек път! - Благодаря, Мел.
- Предупредих те, че е досадна. - Нищо й няма.
Ще ми липсваш.
И ти.
Добре ли ще си там?
С леля съм живяла повече, отколкото с татко, добре ми е при нея.
- Нямах това предвид. - Знам.
Горкото дете.
- Благодаря, че й даде да остане тук. - Няма проблем. Дали ще се върне догодина?
Леля й нямала против.
А ти как си?
Добре.
Какво е станало с баща й?
Не знам.
Явно е имал много врагове.
Кой знае, може пък да се появи.
Дали?
Не знам, миличък.
ПРОДАВА СЕ
Отиваш ли някъде?
Свързано ли е с Аш?
Той беше последният пирон в ковчега.
Знаеш ли къде ще отидеш?
Дотам не съм го измислила.
Първо искам да видя колко ще получа от къщата.
Заради самоубийството цената пада с 25%.
- Сигурна ли си? - Има статистика, която...
- Имах предвид наистина ли напускаш града. - Напоследък в нищо не съм сигурна.
Чувала ли си израза "видяхме опашката на слона"?
Нещо като "върха на айсберга" ли е?
Не, горе-долу означава,
че видиш ли опашката на слона, значи слонът си е тръгнал.
Кой е слонът в тази история?
Нещата, които преживя миналата година.
Струва ми се, че си тръгваш тъкмо когато отново става хубаво.
Това е може би най-нециничното нещо, което си казвал.
Виж мен, не знам. Имаш дом тук, приятели.
Имам ли? А ти и останалите?
Толкова бързо ме отписаха.
И не само мен, но и децата ми.
В този град сякаш един кофти ден те дели от това да те наритат.
Единственото по-лошо от това да живееш тук, е да те изхвърлят.
- Да не мислиш, че другаде е по-добре? - Не, аз ще съм по-добре.
Някъде, където няма да продам душата си само за да бъда приета.
- Чувстваш, че си продала душата си ли? - И то евтино.
Ти не си ли?
Може и да съм я залагал два пъти.
Да видим колко ще получа за къщата.
Мисля, че открих каквото ме помоли.
- Намерила си я? - Да.
Само два едностайни апартамента са били наети.
- Ще ми пратиш ли адреса на по-евтиния? - Добре.
- Благодаря. - Моля.
Трябва да тръгвам.
До скоро.
Винаги има и друг слон.
Наясно съм.
Смъртта на Аш беше злополука. Но ме измъкна от капана ми.
600 милиона се връщаха при Аш.
Щях да върна оставащите 400, щом Джак ги изкара от фонда.
Ако Сам беше права, че бях продал душата си,
един милиард долара би трябвало да откупят поне част.
- Тук вътре. - Много благодаря.
- Здрасти! - Здравей, как си?
- Радвам се да те видя. - Не си мръднала.
Ти също.
- Изглеждаш страхотно. - Благодаря, че ми отдели време.
- Знам колко си заета. - Щом е за стар приятел - винаги.
Освен това се радвам, че отново прописа.
- В колежа пишеше страхотно. - Благодаря.
Прочетох ръкописа...
Това е първият вариант, още го преправям. И вече млъквам.
Много добре е написано.
Интуитивно, интелигентно и скучно.
- Не ме щади. - Просто му липсва причина да съществува.
Мислех, че книгите за менопаузата са на мода.
Бяха, но вече не.
Тъпо.
- Може ли да съм пряма? - Досега не беше ли?
Знам какво ти е било миналата година, когато арестуваха Куп.
Страхът, предателството, интимните отношения.
Да, беше ужасно.
- Ето за това напиши книга. - Какво?
Да.
Но става дума за семейството ми, за живота ми.
Не мога.
Истинско престъпление, секс, убийство.
- Не беше убийство. - Такава книга ще се купува.
Съжалявам, не мога.
Разбирам, може да не ти понесе. С повечето хора е така.
Но ти пишеш добре, Мел.
Ако размислиш, знаеш къде съм.
Полицията издирва Аш. ФБР и Интерпол слухтят наоколо.
Няма да пипам счетоводството сега.
- Никой не го проверява. - Ти пък много знаеш!
Важното е, че сумите не са големи, че да събудят съмнения.
Явно са били големи, щом си ги укрил.
Както казах, грешна преценка.
Компанията ми не ти е частна банка, Барни.
Момент, Барни не е взел и цент от залата.
Така ще е и занапред, докато нещата не отшумят.
Отивам да се изкъпя.
Мислехме да вечеряме навън. Искаш ли с нас?
- Не, отивайте без мен. - Сигурен ли си?
- Добре ли е? - Доста е уплашен.
- А ти? - Правя каквото доказано работи.
Заравям тревогите си някъде дълбоко в мен
и после се правя, че ги няма.
- И аз така. - Най-добре.
- Няма друг начин. - Здрасти, как мина?
Работим по въпроса.
Супер, яко ми олекна.
Докато Аш не се появи, е рисковано да местим парите.
- А бейзболната карта? - Още чакаме.
Ти ме прецака. Дай ми аванс, после ще си го удържиш.
Мислил съм си го, но сумата е голяма.
Жена ми ще я види и ще иска обяснение.
- Тогава излъжи я. - Не ме бива в лъжите.
- А ти? - Изпечен лъжец съм.
- С теб сме в едно и също положение. - Не сме.
Сигурно е гот на ваше място.
Не може да си вземете парите, но бъркате в другия джоб
и вадите други, докато чакате първите.
- Няма такова нещо. - Аман от вас, белите!
Нали?
Ти си по-бял и от него. Смятай колко си зле.
Куп, а парите на Аш, които не си вкарал във фонда?
Да дръпнем няколкостотин бона и да ги оформим като заем.
- Не. - Как така?
Боже, кажи ми, че не си го направил.
- Направих го. - Върнал си 600 милиона долара ей така?
Имал си 600 милиона през цялото време?
- Всъщност малко над милиард. Не са мои. - И другите не са.
- Крадци сме! - Може ли по-тихо?
Какво му е на Ник?
- Какво? - В смисъл?
Ходи един такъв оклюман,
сякаш не знае на кой свят е.
С Аш доста се сприятелиха. Мисля, че тъгува.
Прав си, не те бива да лъжеш.
В беда съм, Куп.
Виж, Елена, ще ти намерим пари, просто ще отнеме време.
Времето ми свърши.
Не може да бъде.
Бях...
Просто обикалях.
- Стига де, липсваше ми. - Полунощ е.
Знаех, че не спиш.
- Как ме намери? - Телепатия.
- Да се беше обадил първо. - Не ми вдигаш.
Ето защо.
- Добре ли си? - Да.
Не.
Чистачката днес почива, дрън-дрън.
- Искаш ли чай? - Да.
Нямам.
- Тук е приятно. - Наистина ли? Още обзавеждам.
- Телевизорът на татко ли е? - Мама не го искаше.
Да поговорим какво те мъчи?
Не.
Тъкмо си поема глътка въздух,
обръщам се и осъзнавам, че съм по-зле от всякога.
Сякаш сънувам и не мога да се събудя.
Може би е твой ред да погледнеш непознатото.
Какво?
Сещаш ли се?
Обърни се и погледни непознатите промени.
Това ли се пеело?
Не знаех.
От доста време живееш стандартен живот.
Все в някой момент трябва да погледнеш непознатото.
Тогава откриваш кой си.
Явно за теб е назрял моментът.
Знам, че не си лош човек, но би могъл да си още по-добър.
Ще ми се татко да е жив.
Анди.
Може ли да спя тук?
Добре, ще ида за...
- Ще потърся одеяло. - Благодаря.
Или голямо палто.
Денят на бащата в клуба.
Изумително и леко обезсърчително е
колко бързо в този град приемат скандалите и трагедиите.
Мъж, когото всички познавахме, изчезна. Вероятно беше мъртъв.
И беше ужасно, страшно и непонятно.
А ето че хапвахме, пийвахме и носехме хубави дрехи,
сякаш животът ни беше шоу, което трябва да продължи на всяка цена.
- Здрасти, Куп, как си? - Добре.
- Децата ти дойдоха ли? - Да, Майк е тук.
Лин и Вал не можаха да дойдат от Ел Ей.
- Добре ли си? - Да.
При теб как е?
- Може ли да поговорим? - Да.
Едно "Миктърс".
- "Макалан 25". - Добре.
- Та значи... - Какво има?
- Не знам дали изобщо да те занимавам. - Тогава недей.
- Имам любовница. - Или направо казвай.
Виж, много сме дискретни.
Да, знам. С Даян Милър, нали?
Мамка му!
Откъде знаеш? Леле, всички ли знаят?
Не, само аз.
В тоя град можеш ли опази тайна?
- Откога живееш тук? - От прекалено много време.
Не знам какво да правя. Работата с Даян стана сериозна.
- Съвет ли искаш от мен? - Да, моля те, приятелю.
Спри да чукаш жената на приятел.
- Обичаме се. - Влюбен си в Даян Милър?
- Да. - Не си. Обичаш да спиш с нова.
С някоя, за която също е тръпка да спи с нов.
Разбираш ли? Тръпка е.
Това е рисковано, секси и погрешно, но не и любов.
С Лиза отдавна не се разбираме.
- Нормално, непоносима е. - Леле, виж ти.
Разведи се с нея, но не разваляй брака на приятеля си.
Мислех, че ще ми влезеш в положението.
Защо? Понеже спя с други жени ли?
Нали знаеш какво правя, когато не се чукам,
което е почти всеки божи ден, между другото?
Гледам стари филми сам на дивана.
Самосъжалявам се и мисля как, ако утре изчезна,
чак след дни ще забележат липсата ми.
Боже, Куп.
- За теб и Даян няма да има хепиенд. - Не разбирам.
Накрая ще ви хванат в крачка и ще си опропастите живота.
Или порасни и го отдай на временно умопомрачение.
После прецени дали бракът ти с Лиза си заслужава.
- Но каза, че е непоносима. - Не аз съм женен за нея.
Ти ме попита.
Така е.
Кротко с това.
Какво става?
Безпокоя се за Ник. Онези от ФБР здраво го стреснаха.
- Разговаряха с всички ни, не само с него. - Кажи му го.
Говори с него. Ей сега идвам.
- Точно сега не иска да ме вижда. - Говори с него, приятел ти е.
- Защо гледаш лошо? - Татко.
- Здрасти, Ник. - Здрасти, нещо за пиене?
- Остави ли? - Добре съм.
- Не звучиш така. - Какво искаш да кажа?
- Убихме го. - Не и това, като за начало.
- От онази вечер не съм спал. - С теб съм, Куп също.
Майко мила.
Ще се справим, само не се опиянчвай и не върши глупости.
Иначе свършено е с нас.
- Няма да ни се размине. - Важното е да сме трезви.
Нашата ДНК е из цялата къща.
- Никой не рови там. - Влакна, косми.
- Нямаме коси. - Майната ти! Не ми е до смешки.
Трябваше да ме пазиш!
Случката от онази вечер не ми влиза в задълженията.
Барни, говоря за другото!
Мамка му.
- Ник... - Явно ме имаш за много тъп.
Колко пъти да ти се извиня?
- Повече няма и да помисля за такова нещо. - Знам.
- Супер. - Защото си уволнен.
Сега вече мисля, че си тъп.
Всички знаят.
- Какво? Кой? - Всички знаят за пиянското ми изпълнение.
- Те ли? - Да.
Стига, да не ти пука от тях.
Тук клюките бързо обикалят, но от експерта да знаеш,
утре някой ще преспи я с бавачка,
я с фитнес инструктор, или ще влезе в клиника заради издънка
и твоят гаф ще бъде забравен.
- Мисля, че сгреших. - Да, определено.
- Не, говорех за колежа. - Това ли?
Имах чувството, че ме притискат,
всичко се случваше шеметно бързо
и нямах време да го обмисля.
И сега се прецаках.
Не си.
Опомнила си се, имала си съмнения.
По-добре така, докато още си млада.
Като поостарееш, става адски трудно.
Искаш да учиш в колеж? Ще учиш.
Може да не е догодина, може да не е в "Принстън",
но ще постигнеш целта си.
А ако не искаш да учиш и ти се занимава с друго?
И това ще го измислим.
- Не знам как се обърка всичко. - На мен ли го казваш!
- Какво става? - Остави ме!
Момчета, недейте така.
Сериозно говоря.
Стига вече.
Ама че работа.
Майко мила!
Сериозно?
В клуба имаше дълъг списък с правила на поведение.
Не мисля, че в тях се споменава такова нещо.
Но бях сигурен, че щяхме да получим официално предупреждение и глоба.
- Малко помощ? - Не, майната ти, Куп!
Поредната каша, в която ни намесваш.
Нещо за пиене?
- О, да! - Ставай.
- Какво беше това с Ник? - Не знам.
Беше пиян и се опитах да го спра,
преди да се е изложил, но явно не успях.
Това беше третата.
- Третата какво? - Третата ти лъжа.
Какви ги говориш? Какви лъжи?
Не ти вярвам.
Ще раждам бебето ти, а вече дори не мога да те позная.
- Грейс, не знам какво... - Спри! Не ми се слуша четвърта лъжа.
Добре.
Слушай...
Да сложим децата да спят и после ще поговорим, става ли?
Не.
- Какво? - Не те искам вкъщи.
Моля?
Ще ти стегна багажа и ще го оставя отпред.
- Какви ги говориш? Къде ще отида? - Буквално навсякъде другаде.
Грейс.
- Грейс, стига де. - Пази пръстите.
Права си.
Хайде да поговорим.
Последното, което искам сега, е да си говорим.
Здрасти, Елена.
Какво правиш?
Май не се радваш да ме видиш.
Трябваше да дойдеш сам.
Защо? Искаше да правим нещо ли?
По дяволите!
Пичове, влизайте.
Насам.
Какво правиш?
- Вижте колко плячка! - Не може така.
Вижте.
Няма как да го продадете. Ще ви хванат.
По-добра идея ли имаш?
Добре.
Тези струват повече, отколкото ти дължа.
Така е.
Фели, остави пръстена.
- Вземи часовника. - Добре.
Благодаря.
Да изглежда убедително.
Заварила си крадец и пляс!
Горката Елена.
Сигурно ще те повиши.
Да си ходим.
- Взе ли часовниците? - Да.
Какво беше това между Ник и Барни?
Ник беше пил повечко. Барни се опита да го спре, спречкаха се.
Беше прекалено.
- Така е. - Липсва ми дядо.
И на мен, момчето ми.
Първият ти ден на бащата без него.
Тази година трябваше да пропуснем клуба.
Все още можем.
Хайде да ви видя!
Здрасти, татенце.
Здрасти.
Какво си се умислил?
Питала ли си се трябва ли ни всичко това?
- Къщите, колите, дрехите. - Какво става?
Мислиш ли, че е възможно да живеем по-скромно?
По-малка къща, по-малък дълг.
Не помниш ли апартамента ни?
Помня хлебарките.
Да.
Не беше палат.
Но бяхме на 25, чувствах се късметлийка.
Нито аз, нито ти сме отраснали в охолство.
Нашите искаха да съм професор, за бога.
Бил си амбициозен. Е, и?
Преследвал си целта си, това обичам в теб.
Толкова си умен.
Никога не съм ламтяла за къща, бижута, кола, богаташки клуб.
Исках теб.
Това ли ни опорочи?
- Мислиш, че сме се опорочили? - Стига, знаеш какво питам.
Знам, че бих дала всичко семейството да е цяло.
Добре тогава.
Ако ми казваш да продадем къщата
и да се преместим, ще се съглася при едно условие.
- Какво е то? - Да започнеш да ми казваш истината.
За кое?
Именно.
Трябва да свърша нещо.
Извини ме. Телефонът ме спаси.
Не е удобно сега.
Сигурно.
Да си чул нещо за Аш?
Не.
Ще се върне ли?
И двамата знаем, че няма.
Какво е това?
Флашка със запис на теб. Ето, спазих твоята уговорка.
Добре, благодаря.
Парите, които си върнал... Никой не ти е казал да го правиш.
- На Аш са, ти се разправяй с тях. - Не са само негови.
- А чии? - Това е разговор за друг път.
- Ще ги върна в сметката ти. - Не ги искам.
И без онова изпълнение с буса пак нямаше да ги искам.
- Какъв бус? - Не се прави, че не си бил ти.
Иначе нямаше да питам.
Това нищо не променя.
Но помисли над другата възможност.
Коя?
- Крикет Бърч ли? Как пък не! - Защото преспа с нея ли? Вземи порасни.
Има вариант, в който да се окажа единственият ти приятел.
- Това сега той ли е? - Скоро ще разберем.
Един съвет - понякога е хубаво просто да изплюеш камъчето.
Колкото и да не се смущаваме от лъжите си, накрая си патим от тях.
Лъжите, с които живеем.
Които изричаме, за да оцелеем.
Които казваме на съпрузите си.
С които се самозалъгваме.
Но понякога истината успява да подаде глава.
Простичката радост да съм със семейството си.
Смехът на децата ми.
Все по-рядкото усещане да съм където ми е мястото.
Идеята, че някак ще превъзмогна лъжите
и ще открия по-прост и честен начин да живея, като баща ми.
Още губех почва под краката си,
но сякаш за мен беше останала частица от неговата целеустременост.
И въпреки всичко отново имах надежда.
Но един по-умен мъж щеше да погледне мрежата си от лъжи
и да разбере, че е само въпрос на време някой да започне да я разплита.
ЕТО КАК СТАВА.
Превод на субтитрите Катина Николова