עדיין מתעוררת בי אותה תגובה כשאני רואה בי-17.
נכון שזה מטוס יפהפה?
הוא כמו פסל.
והוא יפהפה באוויר כשהוא מרים גלגלים.
רוברט "רוזי" רוזנטל טייס, טייסת ההפצצה ה-100 -
כשטסנו במבנה...
היו מקרים שעם 1,000 מטוסים...
זה היה מראה יפהפה ודרמטי מאוד.
בשמיים הכחולים והקרים מעל אירופה
התנהל סוג חדש של קרב
בסביבה שאיש לא חווה קודם לכן.
זה היה אירוע יחיד במינו בתולדות הלוחמה האווירית.
אירוע חסר תקדים שלא אירע שוב מאז.
אנשי צוות אוויר מ-40 טייסות הפצצה
דיממו ומתו במספרים עצומים בקרבות אוויר.
אחת הקבוצות האלה, תוקפנית במיוחד ולא ממושמעת,
סבלה אבדות רבות כל כך בתקופה קצרה כל כך
שהיא נודעה בשם "ה-100 המדממת".
מלחמה פורצת באירופה -
גרמניה פלשה לפולין.
בשעה 09:00 בערך הופצצה ורשה במתקפה גדולה.
ורשה -
הצבא הגרמני פלש להולנד ולבלגיה בשעות הבוקר
ביבשה ובצניחה.
ההולנדים נכנעים -
הנאצים מתקדמים שוב בצרפת -
אתם שואלים מה המדיניות שלנו?
להילחם בים, ביבשה ובאוויר.
להילחם בעריצות מפלצתית שלא נראתה כמוה
בקטלוג האפל והמצער של הפשע האנושי.
דיילי ניוז לונדון מופגזת -
הבליץ הגרמני כשל לטענת בריטניה -
אם בריטניה תיפול,
מדינות הציר ישלטו ביבשות אירופה, אסיה
ואפריקה וזה יאפשר להן
להפנות משאבים צבאיים וימיים עצומים לחצי הכדור הזה.
אנחנו עדים הבוקר
להפגזות כבדות של מטוסי אויב בפרל הרבור.
זו לא בדיחה.
מדובר במלחמה אמיתית.
הוואי מותקפת -
הוכרזה מלחמה -
אני מבקש שהקונגרס יכריז,
בעקבות ההתקפה החד צדדית
והאכזרית של יפן,
על מצב מלחמה.
איטליה וגרמניה מכריזות מלחמה -
בשלב הזה במלחמה
גרמניה של היטלר שלטה ביבשת אירופה.
בריטניה עמדה לבדה והייתה פגיעה.
הדמוקרטיה האחרונה באירופה שעוד נלחמה בנאצים.
והשאלה הייתה איך להשיב מלחמה לאויב.
פיקוד ההפצצה הבריטי תקף את גרמניה ללא הרף,
אך באופן לא יעיל, מאז 1940.
הוא ספג אבדות איומות בפשיטות ליליות שבמקרים רבים לא פגעו במטרות שלהן.
הייתה סכנה ברורה ומיידית לדמוקרטיה העולמית
בגלל הנאצים.
אז פטריוטיות הייתה דבר שהדור הגדול...
סטיבן שפילברג קולנוען -
הדור של אבי, התייחס אליו ברצינות רבה מאוד.
זו לא מטלה מבחינתי לדבר איתכם
כי אני רוצה לדבר על הנושא האהוב עליי, חיל האוויר של הצבא.
ג'יימס "ג'ימי" סטיוארט טייס, טייסת ההפצצה ה-453 -
אני לא דובר מניסיון רב,
אני משרת רק שנה,
אבל למדתי רבות על מה שיש לחיל האוויר להציע.
על זה אני רוצה לדבר איתכם.
חיל האוויר זקוק ל-15,000 קפטנים,
ל-40,000 לוטננטים, ל-35,000 סרג'נטים אוויריים.
צעירי אמריקה, עתידכם בשמיים.
הכנפיים שלכם ממתינות לכם.
הייתי באמצע שנתי השנייה בקולג'
ולא חשבתי על דברים רבים מלבד מרדף אחרי בנות ושתיית ויסקי.
ג'ון "לאקי" לאקדו טייס, טייסת ההפצצה ה-100 -
בינתיים המתקפה על פרל הרבור התרחשה
ואז, לצד עמיתיי מהאחווה, גויסנו כצוערי תעופה.
הקשב!
בתקופה ההיא הייתה אנטישמיות רבה
והיטלר דיבר על עליונות האומה הארית.
חשתי תסכול ולא יכולתי לעשות שום דבר בנידון.
פתאום התסכול נעלם.
הרגשתי שאני יכול לעשות משהו.
חשבתי שהדרך היעילה ביותר לשרת תהיה כטייס.
מרכז קבלת מתגייסים -
הלכתי ביום המחרת והתנדבתי להיות צוער בחיל האוויר.
לפני הגיוס כפות רגליהם של אלפי טייסים אמריקנים צעירים
לא דרכו מעולם במטוס והם לא ירו מעולם בדבר מאיים יותר מסנאי.
הצוותים היו מורכבים מגברים מכל חלקי אמריקה
וכמעט מכל תחנה בחיים.
הם היו סטודנטים להיסטוריה בהרווארד וכורי פחם מווירג'יניה המערבית.
עורכי דין מוול סטריט ובוקרים מאוקלהומה.
אלילים הוליוודיים וגיבורי פוטבול.
הצוערים עברו את המבחנים שלהם
ועכשיו הם יזכו לשיעורי טיסה.
לכל מדריך היו ארבעה תלמידים.
לשלושת התלמידים האחרים היה ניסיון קודם בטיסה, לי לא.
לא הייתי בתוך מטוס קודם לכן.
אחרי כעשר שעות טסנו טיסת סולו
ומהרגע שבו הגלגלים עוזבים את האדמה, איש לא יכול לעזור לך.
ג'ון א' קלארק טייס, טייסת ההפצצה ה-100 -
אתה צריך להסתדר לבד.
נעשיתי נווט כי לא הייתי טייס מוצלח.
הארי קרוסבי נווט, טייסת ההפצצה ה-100 -
הודחתי.
לא אשכח לעולם שהבחור שהדיח אותי היה לוטננט מייטג.
שם טוב למדיח של תלמיד תעופה.
ג'וזף ארמניני מטילן, טייסת ההפצצה ה-100 -
היה לי מדריך צבאי והוא עמד להדיח אותי
והוא אמר, "אתה תהרוג את עצמך בכל מקרה,
אבל שמע, אני הולך לשבת מתחת לעץ הזה
ואם תצליח להמריא, להקיף את השטח הזה שלוש פעמים ולנחות, תתקבל.
אם לא, תודח".
צבא ארה"ב -
טסנו מ-08:00 עד 20:00.
עשיתי כל מיני תרגילים כמו היפוכים וסלאלומים.
וכשהיו לנו ימי חופש, נהגנו לבצע קרבות אוויר.
מעולם לא נהניתי ממשהו כמו שנהניתי בתקופה ההיא.
40 מבני המחזור שלי סיימו את לימודי הטיסה שלהם
לצדי...
צוערי תעופה קצינים, מחזור 43-ב' -
כולנו הוצבנו כטייסי בי-17.
לא היינו בבי-17 קודם לכן.
המבצר המעופף של בואינג, על סיפונו עשרה אנשים,
מטוס ההפצצה החדש הזה מגיע למהירות של כמעט 480 קמ"ש.
הבליטות שבו הן צריחים לתתי מקלע.
עם מנועים של 4,000 כוחות סוס
הוא יכול לטוס למרחק 4,800 ק"מ בלי לנחות כדי לתדלק.
הבי-17 היה המטוס הראשון בעולם שתוכנן למטרות התקפה וגם הגנה.
בצד ההתקפי הוא הטיל כמות גבוהה מאוד של פצצות יחסית לתקופתו.
והוא כונה המבצר המעופף כי היו בו המון רובי 50 קליבר.
התחושה בבי-17 נפלאה.
המטוס הגיב באופן נפלא כל כך שיצרתי איתו חיבור מיידי.
שמחתי מאוד להיות במטוסי בי-17.
זכינו להתאמן במשך כחמישה או כשישה חודשים
לקראת משימה מחוץ לארץ.
במאי 1943 נשלחנו לאנגליה...
פרנק מרפי נווט, טייסת ההפצצה ה-100 -
כדי להצטרף לחטיבת האוויר השמינית.
לפני שטסנו אל מחוץ לארץ נאמר לנו,
"הביטו שמאלה וימינה,
רק אחד מכם יחזור".
נשלחנו כדי למות.
בדיוק כשהחלו צוותי טייסת ההפצצה ה-100 להגיע לבסיס החדש שלהם
באזור הכפרי שבמזרח אנגליה, המלחמה באירופה עברה לשלב חדש.
תורפ אבוטס מזרח אנגליה, אנגליה -
זו הייתה תחילתו הרשמית של קמפיין
של הפצצות בלתי פוסקות מטווח אפס
כשהאמריקנים הפגיזו ביום והבריטים בלילה.
המטרה הייתה לזכות בעליונות אווירית בשמי צפון אירופה
לפני הפלישה שתוכננה לאביב שלאחר מכן.
ללא עליונות אווירית לא יכלו בעלות הברית לפלוש ליבשת אירופה.
תורפ אבוטס מזרח אנגליה, אנגליה -
מפקדת טייסת ההפצצה ה-100 -
פשוט הגענו לשם והתחלנו להכיר זה את זה,
וקינג, הטייס, שאל אותי, "מה עשית לפני שבאת לכאן?"
ריצ'רד סי קינג טייס, טייסת ההפצצה ה-100 -
אמרתי, "טוב, בתקופה האחרונה עבדתי כקאובוי".
אוון "קאובוי" רואן טייס, טייסת ההפצצה ה-100 -
והוא אמר, "בסדר, מעכשיו אתה קאובוי".
טייסת ה-100 הייתה יחידה צעירה
שהיו לה מפקדים צעירים ופזיזים.
בחור ששמו גייל קליבן שהיה מפקד יחידה...
גייל "באק" קליבן טייס, טייסת ההפצצה ה-100 -
ופקיד אווירי ששמו היה ג'ון איגן.
ג'ון "באקי" איגן טייס, טייסת ההפצצה ה-100 -
איגן וקליבן לא היו צריכים לטוס כמפקדי טייסת, אבל הם תמיד עשו זאת...
דונלר ל' מילר סופר, "אדוני האוויר" -
וזו אחת הסיבות שאנשים העריכו אותם.
באק קליבן ובאקי איגן נהגו לעטות צעיפים
והכובעים שלהם היו נטויים הצידה
והם היו די יהירים.
הם נהגו לשבת במועדון הקצינים ולהגיד,
"לוטננט, תפוס לכאן מונית, אני רוצה לדבר איתך".
כיתת ההפצצה ה-350 אתר רביעי -
ג'ון איגן, גייל קליבן,
השאיפה שלהם בחיים הייתה להטיס מטוס.
והם מצאו את עצמם מטיסים מטוס,
עושים דבר שהם אוהבים לעשות למען מדינה שהם אוהבים...
סת' פרידון היסטוריון -
במשימה שהם האמינו בה.
קליבן ואיגן עזרו להוביל את טייסת ה-100
מול חיל האוויר המאיים ביותר בעולם, הלופטוואפה הגרמני,
שטייסיו המנוסים נלחמו בעבר מעל ספרד, נורווגיה, פולין,
צרפת, רוסיה, יוון, צפון אפריקה ואנגליה.
הם יבינו עד כמה טעו במחשבה...
פרנקלין ד' רוזוולט -
נשיא ארצות הברית נאום מצב האומה 1943 -
שלנאצים יהיה תמיד את היתרון של עליונות אווירית.
העליונות הזו תמה לעד.
אנחנו מאמינים שהנאצים והפשיסטים דורשים את זה
והם יקבלו את זה.
יוני 1943 -
שנה לפני יום הפלישה -
קפטן קירק, קפטן תומפסון, לוטננט בושקה,
אייברסון, הולוויי והוקרס, אתם טסים היום.
הזדרזו.
המפקד הגיע ונעמד מולנו,
הוא הסיט וילון
וחשף סרט אדום מתורפ אבוטס עד המטרה.
ברוס אלסהאוס מקלען זנב, טייסת ההפצצה ה-100 -
קבוצת המבנים הזו היא המטרה שלכם.
הבניין הזה יהיה המטרה המרכזית.
אם תבנית ההפצצה שלכם תמוקד באזור הזה,
היא תחסל את המפעל ביעילות רבה.
אחרי שיצאנו מהג'יפ והעלינו דברים למטוס,
עלינו לסיפון, התמקמנו והתנענו את המטוס.
רוברט וולף טייס, טייסת ההפצצה ה-100 -
הם טסו במבנה שמגונן על עצמו
ומכונה "תיבת קרב",
עם כוח אש של כ-13 תתי מקלע בכל מטוס
הם הצליחו להגיע למטרות שלהם דרך גלים של מטוסי אויב.
מטוסי הת'נדרבולט מוכנים בשדות הקרב.
הם יוצאים לפגוש את מטוסי ההפצצה.
שתי הקבוצות נפגשות מעל תעלת למאנש
ובזמן שמטוסי הקרב מסיירים בשמיים סביב מבנה המפציצים
נכנס הצי האווירי לשטח האויב.
המפציצים זכו להגנה מוגבלת
ממטוסי הקרב הקטנים והזריזים יותר כמו הת'נדרבולט פי-47
שקיבולת הדלק המוגבלת שלהם אילצה אותם לעזוב את המפציצים
כשהגיעו לעומק גרמניה.
אנשי צוות האוויר היו בעולם זר
שבו לא יכלו לשרוד בלי בגדים מיוחדים,
בלי ציוד מיוחד,
בלי לנשום חמצן שהוזרם אליהם.
ברגע שהגענו לגובה שיוט, היינו צריכים לקבל חמצן
אז הצמדנו מסכות חמצן לפנים.
והקור היה קשה.
טמפרטורות קפואות.
פעלנו ב-45 עד 50 מעלות מתחת לאפס.
לטייסי הקרב המלווים לא היה את טווח הטיסה
הדרוש כדי ללוות את מטוסי הבי-17 עד המטרות בגרמניה,
אז טייסי בעלות הברית פנו לאחור וחזרו לאנגליה.
אני זוכר שכשחצינו את תעלת למאנש לראשונה
הבטתי מטה וקלטתי שאנחנו מעל שטח אויב.
הגרון שלי נסתם.
הייתי לחוץ.
הנה העננים השחורים מהירי הגרמני
שמגיע מתותחי הנ"ט שלמטה.
הגרמנים ירו בתותחי 88 מילימטר
והם יכלו לירות פגזים לגובה 40,000 רגל.
הפגזים התפוצצו באוויר ופיזרו המון רסיסים.
מעטפת המטוס אינה ממתכת, היא מאלומיניום.
זה אומר שהירי הגרמני עשה חורים במטוס.
זו הייתה הפעם הראשונה שנחשפתי לירי נ"ט כבד,
וזה היה מפחיד.
נתקלנו בהתנגדות מנוסה מאוד,
מצוידת היטב ומאומנת היטב.
הם היו מקצוענים, אנחנו היינו חובבנים גמורים.
כשהמבנה התקרב למטרה שלו
הזינו המטילנים משתנים כמו מהירות אווירית וכיוון הרוח
לכוונות הנורדן שלהם.
מכשירי כיוון מסווגים ביותר שנועדו להוביל את המטוסים
לנקודה המושלמת להטלת הפצצות.
כוונת נורדן אמורה להיות מדויקת כל כך
שאפשר להטיל בעזרתה פצצות מגובה 20,000 רגל לתוך צנצנת חמוצים.
כשהטלנו את הפצצות שלנו
ראיתי פצצות מהמטוסים שלפנינו מוטלות...
ג'ין בנקסטון אחראי מתג הטלה, טייסת ההפצצה ה-100 -
אבל יכולתי גם להישען על חרטום הפלקסיגלס
ולראות את הפצצות נופלות ישירות מטה.
ואז, כשהן התפוצצו, ראינו את הפיצוצים עצמם.
המפציצים הראשונים כבר חלפו
והמטרה כבר מוסתרת חלקית על ידי השרפה שהם גרמו.
הם פגעו בתחנת כוח, בצוללות בבנייה
ובלפחות צוללת אחת במים.
הטלנו את הפצצות שלנו,
כמה מתקפות של מטוסי קרב, איש לא נפגע.
וחשבתי לעצמי, "זה לא נורא כל כך".
המשימות הראשונות של טייסת ה-100 היו בעיקר מטרות לאורך החוף
כמו מעגני צוללות ואתרים תעשייתיים בצרפת ובנורווגיה.
סן-נאזר, לה מאן, פריז, ליל, ברמן, המבורג -
חיל האוויר ניסה להשמיד
את מכונת המלחמה של גרמניה הנאצית.
את המפעלים שייצרו מטוסים, שייצרו טנקים.
את המפעלים שייצרו מסבים כדוריים.
במסלול הנחיתה באנגליה
הופצה השמועה על הקרב האווירי.
מבצרים רבים נפגעים.
כמה מהם הגיעו במדחפים דוממים או בציוד נחיתה מופגז.
הבי-17 נחשב אמין ובטוח
וכזה שמחזיר אנשים הביתה.
יכולת לאבד שלושה מנועים ולהגיע הביתה.
יכולת לאבד חצי ממייצב הכיוון בזנב
ולהגיע הביתה.
הוא היה מחזיר אותך הביתה עם שני מנועים
וראיתי כמה מהם חוזרים עם מנוע אחד בלבד.
תומאס ג'פרי מפקד, טייסת ה-100 -
17 באוגוסט 1943 -
עשרה חודשים לפני יום הפלישה -
חדר תדרוכים כניסה למורשים בלבד -
הכול עמד להשתנות מבחינת החטיבה השמינית
בפלישה הגדולה ביותר שהוטלה עליה עד כה.
פשיטה כפולה על מפעל מסבים כדוריים בשוויינפורט
ועל מפעלי מסרשמיט ברגנסבורג.
מטרות שזכו להגנה כבדה בעומק גרמניה.
על הטייסת ה-100 הוטלה משימת רגנסבורג.
כשהסיטו את הווילון מהמפה
וראינו את הקו האדום חוצה את גרמניה כולה,
חשבנו לעצמנו, "אלוהים אדירים".
התוכנית הייתה בעצם גאונית.
אז...
גנרל קרטיס לה מיי מפקד -
חטיבת ההפצצה השלישית של קרטיס לה מיי הייתה אמורה לטוס
ולתקוף את מפעלי מסרשמיט ברגנסבורג ואז לפנות לעבר אפריקה.
ועשר דקות מאחוריהם הייתה אמורה להמריא חטיבת ההפצצה הראשונה
ולתקוף את מפעלי המסבים הכדוריים בשוויינפורט
ואז לחזור לאנגליה.
אז הגרמנים היו צריכים להחליט איזו מהקבוצות האלה לתקוף.
הבעיה הייתה... הפתעה, אוגוסט ויש ערפל בבריטניה.
ד"ר קונרד צ' קריין, המכון ללימודים אסטרטגיים, היסטוריון מלחמות ארה"ב -
כשיצאנו באותו הבוקר
נאלצתי לקחת עששיות ופנסים ולהוביל את המטוסים החוצה.
היינו מוכנים באיחור של עשר דקות, אבל הצלחנו להמריא.
קרטיס לה מיי אימן את חטיבת ההפצצה שלו
להמריא בערפל האנגלי.
היחידה השנייה לא אומנה לכך.
אז פתאום לה מיי המריא והכניס את הבחורים שלו למבנה
והיחידה השנייה טרם המריאה בכלל.
אז בסופו של דבר, במקום פער של עשר דקות היה פער של שעתיים.
הסרטון הגרמני הזה מראה באיזו מהירות
נכנסים לפעולה מטוסי ה-109 והפוק-וולף 190 מרגע האזהרה.
היה להם די והותר זמן לכנס את מטוסי הקרב בנקודת תקיפה
ולזכות ליתרון מספרי של שתיים לאחת או אפילו עשר לאחת על מטוסי הליווי שלנו.
טסנו מעל התעלה. זה היה יום מקסים.
הגענו לחוף הולנד
ופתאום העולם כולו התפוצץ.
זה נמשך כך במשך שעתיים.
האימונים שלנו גרמנו לנו להאמין
שאנחנו יכולים לברוח מטייסי קרב גרמנים.
מובן שגילינו שזה לא נכון.
היה ירי נ"ט, מטוסי קרב, עוד ירי נ"ט, עוד מטוסי קרב.
שמעתי את הצריח העליון יורה בתת־מקלע ללא הרף.
המטוס של קליבן נפגע שש פעמים.
הם חיסלו את המערכת ההידרולית, הם חיסלו את אחד המנועים.
תא הטייס עלה באש.
קליבן הסתובב והביט במקלען האלחוט
ולמקלען האלחוט לא היו רגליים.
הן נשרפו לגמרי.
אני עוד זוכר מטוס אחד,
אש יצאה מכל פתח בו.
חלמתי עליו במשך זמן רב מאוד.
כל חברי צוות הטיסה הזה
נלחמו למען דמוקרטיה ולמען חופש.
אבל כשאתה במהלך קרב, אתה יודע למען מי אתה נלחם?
למען הבחור שמשמאלך ולמען הבחור שמימינך.
הבחור שלפניך והבחור שמאחוריך.
זו הקבוצה שלמענה אתה נלחם.
קליבן ישב בתא הטייס וטייס המשנה שלו אמר, במילים כאלה או אחרות,
"אנחנו חייבים להסתלק מכאן, בוא נפעיל את האזעקה".
קליבן אמר, "אנחנו חייבים להגיע למטרה
ולהשלים את ההפצצה".
חמש דקות לפני שהם הגיעו למטרה, הכול נפסק.
לא מטוסי קרב, לא נ"ט, שום דבר.
הצלחנו להטיל את הפצצות.
במחסור מסוכן בדלק
נלחמה קבוצת רגנסבורג לאורך האלפים ועד לצפון אפריקה
בזמן שקבוצת שוויינפורט טסה היישר אל מרכז הכוח של הלופטוואפה.
זה אומר שהגרמנים יכלו לתקוף את הבחורים של לה מיי
ואז לנחות, לשתות שנאפס, להתחמש ולתדלק
ואז להמריא כדי לתקוף את בחורי שוויינפורט.
הלופטוואפה כולו תקף את קבוצת שוויינפורט ופשוט ריסק אותה.
כשהגיעו לצפון אפריקה בסוף היום,
צוותי טייסת ה-100 היו מותשים ועייפים,
אך חשו בני מזל שהם בחיים.
כל מפקד ששלח לקרב כוחות
שהיו במיעוט מספרי
ובציוד לא מספק...
לוטננט ג'נרל (במיל') איירה איקר מפקד, חטיבת האוויר השמינית -
וכשאינם מיומנים מספיק התמודד עם החלטות קשות מאוד.
זה כמו לגזור על אנשים גזר דין מוות.
נחתי באנגליה בקיץ 1943
ונשלחתי לטייסת ה-100.
רוזי רוזנטל הגיע
כצוות מחליף לצוותים שאבדו.
איגן שמע שהבחור הזה, רוזי, הוא טייס לא רע.
אז איגן לקח אותו הצידה והסביר לו את המצב
ואמר, "אני רוצה אותך ביחידה שלי".
הייתי בבר
ושתיתי את הוויסקי הקבוע שלי ומישהו טפח על כתפי.
הסתובבתי וזה היה מפקד היחידה.
הוא אמר, "לאקי, כדאי שתלך הביתה לישון קצת.
יש לך טיסה מחר".
אוקטובר 1943 -
שמונה חדשים לפני יום הפלישה -
כשמזג האוויר בגרמניה התבהר ב-8 באוקטובר
יצאו האמריקנים לסדרת מתקפות
לחיסול מפעלים לייצור מטוסים.
אנשי צוות האוויר כינו זאת בדיעבד השבוע השחור.
ב-8 באוקטובר יצאו 855 מטוסים מבריטניה
לפשיטות על ברמן-וגסאק.
הם נשאו 1.1 מיליון טונות של פצצות.
שני שלישי מיליון מחסניות תחמושת.
כשהתחלנו להתרחק מהמטרה, מזווית העין
ראיתי שני מטוסי אף-דבליו 190 מכוונים היישר אלינו.
הוא הפיל את המטוס שהיה לפניי
וזה הוציא אותו מהמבנה והוא התפוצץ.
הקבוצה התפוררה.
הוצאנו מהמבנה לחלוטין. מנוע מספר שלוש שלנו עלה באש.
קליבן ניסה להתקדם
ולהוביל את הקבוצה, אבל אז גם הוא יורט.
קליבן נפגע.
היה תוהו ובוהו במטוס.
תא הטייס עלה באש, הם היו חייבים לנטוש את המטוס.
גייל קליבן יורט.
זה הותיר חור עצום בטייסת ה-100.
ומכל בחינה אפשרית, כולם חשבו שהוא מת.
זו הייתה הפעם הראשונה שלא הייתי בטוח שאצליח לחזור.
המטוס שלי, המסמרות של רוזי, היה פגוע קשה,
שני מנועים חוסלו.
אחרי שהטלנו את הפצצות
החזרתי את מה שנותר מהמבנה הביתה.
היה מדובר בשישה מטוסים בלבד.
תארו לעצמכם את המורל אחרי שאיבדו צוותים רבים כל כך ביום אחד.
הם ניסו לרוקן את המגורים.
ברגע שהמטוס נחת הם רוקנו אותם
אז כשנכנסת, נכנסת לחדרי מגורים ריקים.
איגן היה בחופשה בלונדון
והודיעו לו שקליבן יורט.
איגן רתח מזעם עד כדי כך שביטל מיד את החופשה שלו,
חזר לבסיס ואמר, "אני אוביל את המשימה הבאה".
הפשיטה על מינסטר הייתה מבצע לחיסול עיר,
עניין חדש לחטיבת האוויר השמינית.
המטרה הייתה תחנת רכבת אסטרטגית במרכז העיר
וגם שכונה של בתי פועלים שהייתה סמוכה אליה.
בקרב עם העריצות הנאצית, דם ועצמות נעשו מטרה
כחלק מרכזי במכונת המלחמה של הרייך.
היה מתח בחדר.
אנשי צוות אוויר רבים, לראשונה,
פקפקו במשימה.
איגן נשא נאום.
הוא אמר שנטוס למען קליבן הפעם ושזו פשיטת נקמה.
מינסטר -
מכיוון שספגנו אבדות רבות, הקבוצה שלנו הייתה די חבולה
ויכולנו לשלוח רק 13 מטוסים.
בכל הנוגע למתקפות של מטוסי קרב גרמניים,
אם המבנה היה רופף, אם היו 13 מטוסים במקום 18,
היה ברור שהגרמנים יתקפו את המטרה הקלה יותר.
הותקפנו מיד על ידי יותר מ-200 מטוסי קרב גרמניים.
שני מטוסי אם-אי 109 צצו מאחורינו והרגו את מקלען הזנב שלנו.
נפגעתי מרסיסים מפגז שהתפוצץ
והופלתי לרצפה.
היה ברור שהמטוס איבד שליטה
ושאנחנו בדרך להתרסקות.
אני זוכר שהיינו בגובה 21,000 או 22,000 רגל
והקרקע נראתה במרחק מיליון קילומטרים, אבל לא הייתה לי ברירה.
הייתי חייב לצאת, אז זה מה שעשיתי.
נחתנו בנחת והמתנו שם.
בסופו של דבר מטוס שלנו הגיע.
רק מטוס אחד מטייסת ה-100 חזר.
רוזנטל היה האיש שהטיס את המטוס ההוא.
אז הוא עבר לא מעט רגעים קשים.
חזרנו למועדון הקצינים.
הייתה שם דממה מטרידה.
היו כמה אנשים שלא השתתפו במשימה
ונראה היה שאיש לא ניגש אלינו.
נותרנו לבד.
זו הייתה תחושה מוזרה מאוד.
בהחלט חשנו בחסרונם של האנשים שנפלו.
אני איבדתי את החבר הטוב ביותר שלי במשימה במינסטר.
כשבאקי איגן וקליבן יורטו,
זה פגע קשות במורל
כי כולם פשוט הניחו שהם בלתי מנוצחים.
המשימה במינסטר הייתה הקרב האווירי הגדול ביותר עד אז.
לא סתם פשיטה, אלא מאבק עצום
בין שני צבאות אוויריים גדולים וקטלניים.
הטייסת ה-100 הגיעה לאנגליה ארבעה חודשים לפני מינסטר
עם 140 קצינים אוויריים.
אחרי מינסטר רק שלושה מהם היו מסוגלים לטוס ולהילחם.
המספרים האלה התפרסמו
ואנשים החלו לדאוג לנו.
הם כינו אותנו "טייסת ה-100 המדממת".
אנשי צוותי אוויר יוצאים למשימות
וחווים ארבע שעות של אימה מוחלטת.
פתאום הם עולים על אופניים, יוצאים לפאב המקומי,
שותים בירה, יוצאים עם בחורה מקומית, חוזרים לבסיס
יושבים בשלווה.
ואז ביום המחרת הם יוצאים וחוזרים אל האימה.
זה הוביל במקרים מסוימים לכך שאנשים נשברו.
אחרי השבוע השחור
צנח המורל בשמינית לשפל חדש
והמפקדים חששו שצוותים יתמרדו.
התקבלו דיווחים מטרידים מרופאים אוויריים
ומפסיכיאטרים של חיל האוויר על התנהגות חריגה של אנשי צוות אוויר
כשהקרבות הלכו ושחקו את יסודות השליטה העצמית של החיילים.
ראיתי מקרים
שבהם אנשים לא שלטו בעצמם מספיק כדי לצאת מהמטוס.
היה מדובר באנשים שהיו על סף
מה שאנחנו מכנים תשישות קרב.
גילינו שרבים מהאנשים שסובלים מתגובות נוירוטיות
עשויים להתאושש במהרה
כשהם מתרחקים זמנית מהקרבות.
הרעיון הוא שעלינו להסתמך
על יכולות ההחלמה של המטופלים עצמם.
אך יכולות אלה מופעלות טוב יותר הרחק מאווירת בית חולים.
בית פלאק אוקספורד, אנגליה -
ניסינו להרחיק אותם מאווירת המלחמה
לכמה ימים ושלחנו אותם לבית הבראה.
קראנו לזה בית פלאק.
היו מקרים שבהם זה היה יעיל והיו מקרים שלא.
זו הייתה בעיה שכל המפקדים נאלצו להתמודד איתה
כי יש אנשים שההרכב הכימי והנפשי שלהם
לא אפשר להם לשאת דברים כאלה.
נאלצנו להרחיק מיד אנשים כאלה
מהצוות ומהבסיס
כי גישה כזו הייתה מידבקת
ולא יכולנו לאפשר לזה להשפיע על המורל של האחרים
שהמשיכו לצאת בכל יום והמשיכו למלא את המטלות שלהם.
אפשר היה לטעון שכוחות בעלות הברית
לא חשו עליונות על גרמניה באירופה,
ומעבר לכך, אפשר היה לטעון שהם הפסידו בקרבות האוויריים.
לא תמיד הטלנו לתוך צנצנת חמוצים.
פיזרנו פצצות גם בימים בהירים ויפים
במרחק כמה קילומטרים מהמטרה המיועדת.
הם לא פגעו במטרות שלהם
והיו מטרות בעצמם
להגנה האווירית הגרמנית, אז הכוחות שלנו נשחטו.
רנדל הנסן מחבר "זעם ואש" -
בכל כמה מטרים רבועים בערמה הזו יש מטוס.
עשרים ושניים אלף שעות עבודה אמריקנית.
משמעותו של כל מטר הוא עשרה נערים אמריקנים שנהרגו או נשבו.
הדבר הנורא ביותר שאפשר היה לצפות לו הוא להיות מיורט.
צרפת בכיבוש הנאצי -
כולנו ידענו שזה אפשרי.
היינו צעירים וחשבנו שאנחנו בני אלמוות
ועל כן חשבנו תמיד שאולי הם יתפסו את כל האחרים,
אבל הם לא יתפסו אותנו.
קפטן אף-די מרפי נעדר -
ידעתי כמה אמי דאגה לי
וידעתי שהיא תקבל
מברק על נעדר ממחלקת המלחמה
ושהיא לא תדע מה קרה לי.
אנשי צוות אוויר קיבלו מצנחים, אבל לא למדו איך להשתמש בהם.
הם עברו הכשרה מזערית לגבי טקטיקות מילוט והתחמקות.
הם גם לא הוזהרו כשאזרחים בערים שהופצצו
החלו לתקוף טייסים שיורטו במקרים שהלכו וגברו.
קליבן יורט
וראה שנאספו סביבו איכרים.
הדבר הבא שהוא זכר
הוא שאיכר החזיק קלשון כשלושה מילימטרים מהחזה שלו
והוא רצה ללחוץ מטה.
אנשי משטרת הלופטוואפה הגיעו.
נלקחתי למנחת של שדה תעופה גרמני
שהיה נקודת מפגש
לכל אנשי חיל האוויר האמריקנים שנשבו באותו היום.
דולאג לופט פרנקפורט, גרמניה -
בחור אחד חקר אותי
והוא בירך אותי על ההעלאה בדרגה שלי.
הועליתי לדרגת לוטננט ראשון שלושה ימים קודם לכן.
זה הפתיע אותי.
הוא הגיש לי כרטיס קטן
שהיו בו השם שלי, תאריך הלידה שלי, שמות ההורים שלי והכתובת שלי.
לורנס וולף בוקס 54 פאלוס ורדס אסטייטס -
לגרמנים היו בארצות הברית מרגלים
ששלחו להם עיתונים מהעיירות שלנו.
אז הם הרגיעו אותנו,
הרגשנו שאנחנו סתם מנהלים שיחה
ושהם יודעים עלינו הכול.
שיטת החקירה הערמומית הזו
הייתה יעילה לעתים כשגרמה לאנשי צוות אוויר תמימים
למסור מידע שלא נראה להם משמעותי,
אך שהחוקרים המומחים הוקירו.
בבוקר המחרת הם העלו אותנו לרכבת.
היינו כ-30 או 40 בקרון.
לא היה לנו מושג מה עומד לקרות.
סטלאג לופט שלוש סגן, גרמניה -
אני זוכר שעברתי דרך השערים
ושהיו שם יתדות עץ גדולות
ושהמקום כולו היה מוקף בגדרות תיל.
היו מגדלי שמירה בכל הפינות
והיה מרחב של כשלושה מטרים בין הגדר הגדולה
לגדר קטנה יותר.
אמרו לנו שאם נעבור את הגדר הקטנה יירו בנו.
השבויים האמריקנים שהיו שם,
רבים מהם היו אנשי הטייסת ה-100
שיורטו לפניי.
ברגע שהם ראו אותנו מגיעים,
חלקם צחקו ואמרו, "ציפינו לכם.
סוף כל סוף הגעתם".
איגן, ג'ון סי קליבן, גייל דבליו -
קליבן ואיגן הגיעו לסטלאג לופט שלוש בטווח של כמה ימים.
קליבן החל מיד להתלוצץ עם איגן הפצוע
ועד מהרה חזרו השניים להיות שותפים לחדר
וקיבלו על עצמם תפקידי הנהגה במחנה.
גרנו יחד, בישלנו יחד,
כיבסנו את הבגדים שלנו יחד, התקלחנו יחד.
התקלחנו פעם בשבוע, אולי, אם היה לנו מזל.
החיים במחנות הסטלאג לופט
היו נוקשים מאוד.
הכול נעשה באופן צבאי כדי להעסיק אותם,
כדי לשמור על משמעת וכדי שכולם יישארו בחיים.
טהרן, איראן -
נובמבר 1943 -
בפגישה סודית בוועידת טהרן
לקראת סוף נובמבר 1943
הסכימו רוזוולט, צ'רצ'יל וסטלין על חזית נוספת מול גרמניה הנאצית
שתתוכנן ותבוצע בעיקר על ידי האמריקנים והבריטים.
חוף יוטה, חוף אומהה חוף הזהב -
חוף ג'ונו, חוף סוורד, נורמנדיה -
זו אמורה הייתה להיות התקפה ימית עצומה,
הגדולה בהיסטוריה,
בחמישה חופים בנורמנדיה שבצרפת בשם הקוד "אוברלורד".
היא נקבעה למאי 1944, שישה חודשים מאז.
הגנרל אייזנהאואר הוזמן ללונדון.
הוא אמר שלא נוכל לשגר את הצי לפני שנחסל את הלופטוואפה.
לוח משימה משימות קרב -
זו נעשתה המשימה שלנו.
ידענו שלא תתרחש פשיטה קרקעית
אם לא נשיג עליונות אווירית.
המטרה הסופית הייתה להפיל מטוסי קרב רבים כל כך
שהגרמנים לא יוכלו עוד להשיב מלחמה בעזרת מטוסי קרב.
ספגנו ואנחנו סופגים אבדות קשות מאוד...
קולו של גנרל (במיל') ג'יימס דוליטל -
מפקד חטיבת האוויר השמינית 1945-1944 -
ועל כן תוכנית מזורזת בבית החלה להעביר לנו מטוסי קרב רבים יותר.
לקראת סוף 1943 הגיע מטוס קרב לאנגליה.
זה היה מטוס הקרב שחטיבת האוויר השמינית המתינה לו.
זה היה הפי-51 מוסטנג.
פרובוסקיס -
המוסטנג, הפי-51.
מטוס הקרב בעל הטווח הגדול ביותר בעולם.
מהירות, טיפוס מהיר, צלילה מהירה, פניות חדות.
כשהגיעו מטוסי הפי-51,
היה להם הטווח הדרוש כדי ללוות אותנו למטרה וחזרה.
מעבר לזה, שיפצו את מטוסי ה-47
והוסיפו להם כנפי דלק כדי שגם הם יוכלו ללוות אותנו.
כשטסנו לאמדן וראיתי את כל מטוסי הפי-51 היפהפיים האלה,
חשבתי לראשונה, "אני אצא מזה".
המשימה העיקרית
לא הייתה להגן על המפציצים ולהחזיר אותם הביתה בשלום.
היא הייתה לתקוף את הלופטוואפה באוויר וביבשה.
בוקר יום ראשון, 20 בפברואר...
20 בפברואר 1944 ארבעה חודשים לפני הפלישה -
אנחנו מתכוננים למתקפה הגדולה ביותר
בתולדות כוחות האוויר האסטרטגיים האמריקניים עד לאותו הרגע.
זו הייתה המקדמה לפלישה.
הם תכננו סדרה של מתקפות בלתי פוסקות, יום אחר יום.
זה היה אמור להכריע את גורל המלחמה.
יום אחר יום, חודש אחר חודש,
מטוסי מוסטנג ות'נדרבולט נגד מטוסי האם-אי 109 והאף-דבליו 190.
מטוסי הקרב שלנו תוקפים, תוקפים, תוקפים.
מאזן הניצחונות שלנו המריא לארבעה לאחד.
אחוז האבדות של טייסים גרמנים בחזית המערבית
בין ינואר למאי 1944 היה 99 אחוזים.
הם פשוט נטבחו.
רק כשהמוסטנג עורב במלחמה
זכו אמריקה ואנגליה לעליונות אווירית על גרמניה.
אם אתה רוצה להגיע אל לב האויב
ולוודא שהלופטוואפה לא יהיה בשמיים, אתה פונה לברלין.
ד"ר תאמי דייוויד בידל סופרת -
כשהסיטו את הווילון בתדרוך
והסרט הגיע עד ברלין,
בהתחלה הייתה דממה מוחלטת ואז צעקה.
אי אפשר לשמוע מה קורה
שמונה ק"מ מתחתינו,
אך תחנות רכבת ומכלים כימיים, ספינות ומחסנים,
מפעלי מנועים ומסבים כדוריים נכתשים לחלוטין.
זה היה הניסיון האמריקני הראשון להפציץ את ברלין.
זו הייתה המטרה הקשה ביותר שהשמינית תקפה אי פעם,
אך זה היה הכרחי.
אני יכול לומר שאילו הייתי בגרמניה
והייתי רואה יום אחר יום מפציצים מגיעים ומטילים פצצות
זה היה פוגע קשות במורל שלי.
אני בטוח שזה פגע מאוד במורל של האזרחים ושל החיילים.
סטלאג לופט שלוש -
אחד הדברים האיומים בחיים כשבוי
הוא שאתה לא יודע עד מתי תהיה שבוי.
זה לא שקיבלת גזר דין קבוע.
אתה תהיה שם עד שתימלט או עד שזה ייגמר.
התחלתי לחפור מנהרה.
היה שם חדר שירותים ישן עם רצפת אריחים
אז החלטתי לבדוק אם אוכל לעשות משהו.
המטרה שלי הייתה להזיז את האריחים
ולהתחיל לחפור.
השומרים עלו על זה כמעט מיד.
מנהרת הארי -
כ-76 שבויים בריטים עברו במנהרה אל מחוץ למתחם
ממש לידנו, במנהרה שחפרו.
זה נודע כ"הבריחה הגדולה".
כולם מלבד שניים נתפסו ו-50 מהם הוצאו להורג על ידי הגרמנים.
מעט יחסי ההגינות ששררו בינינו לבין הגרמנים
התאדו לגמרי מאותו הרגע.
יום אחד קיבלתי שיחת טלפון ואמרו לי,
"גנרל לה מיי רוצה לדבר איתך".
הוא אמר, "ג'פרי, אני צריך מפקד
לטייסת ההפצצה ה-95 ולטייסת ההפצצה ה-100.
בחר באיזו שאתה רוצה".
מפקדת טייסת ההפצצה ה-95 -
ה-95 הייתה במצב מעולה.
הם איבדו מעט מאוד מטוסים.
מוניטין ההפצצות שלהם היה טוב והנחתי שאוכל לתרום יותר
ל-100 מאשר ל-95,
אז התקשרתי אליו ואמרתי לו שברשותו,
אקח את טייסת ההפצצה ה-100.
ואז שאלתי אותו, "מתי אתה רוצה שאתייצב?"
והוא אמר, "אחר הצהריים".
הפעולה הראשונה שלי הייתה לבקש מהגנרל לה מיי
לעצור את המבצעים של הטייסת ה-100 למשך יומיים, הוא הסכים.
אז ביומיים שלאחר מכן,
במשך ארבע שעות בבוקר וארבע שעות אחר הצהריים,
הטסנו כל מטוס בטייסת ה-100 במבנה.
טום ג'פרי היה דינמי, כריזמטי וידען.
לא רק לגבי המטוס, אלא גם לגבי טיסות קרב.
ביקשתי מאנשים במטוס המוביל
לצלם את המבנה
כדי שנוכל לזהות מי טס היטב ומי לא.
ואני לקחתי מטוס ישן והקפתי את המבנה
הלוך וחזור וניסיתי לגרום להם להישאר בעמדות שלהם.
המפקדים חזרו ואמרו לנו
שעלינו לשמור על מבנה צמוד.
חשבנו שאנחנו צמודים והם אמרו שעלינו להיות צמודים יותר.
אחרי יומיים
הטייסת ה-100 שמרה על מבנה טוב מאי פעם.
רק כשג'פרי הגיע נעשינו יחידה מעולה.
אני חושב שהיינו היחידה הטובה ביותר בחיל האוויר.
צוות הפצצה מחטיבת האוויר השמינית עבר סבב של 25 משימות.
מי שמשלים 25 משימות
נשלח חזרה הביתה לארצות הברית.
כשסיימנו נאמר לי שאני יכול להישאר
ולפקד על יחידה או לחזור לארה"ב.
הסקתי שהגורל האיר לי פנים
ושהיה לי מזל שנותרתי בחיים ושלא כדאי לי להתגרות במזל,
אז בחרתי לחזור.
רוזי רוזנטל השלים 25 משימות
ב-8 במארס 1944 בפשיטה על ברלין.
הצוות דחק בי לזמזם בשדה כשחזרנו.
הייתי טייס שמרן מאוד ואמרתי, "לא נראה לי".
אבל בדרך חזרה חשבתי, "שיהיה".
והייתי בדרך למגדל הפיקוח וכולם נשכבו על הרצפה
וזמזמתי להם שלוש או ארבע פעמים ואז נחתי.
ואז מישהו פנה אליי ואמר,
"רוזי, אתה יודע שגנרל הגלין היה שם?
הוא נשכב על הרצפה והבגדים שלו מלוכלכים".
ואז גנרל הגלין נכנס לחדר התדרוך.
הוא בא ותפס לי את היד
ואמר, "יופי של זמזום, רוזי".
כולם ידעו שיום הפשיטה קרב
וחיסול הרייך היה חשוב מאוד לרוזי.
לעזוב את המקום הזה זה לעזוב את מרכז היקום.
אז החלטתי להמשיך לטוס
ובסופו של דבר הוצבתי כמפקד טייסת.
היום 650 מבצרים מעופפים אמריקניים
גרמו נזק חמור למגננות הגרמניות לאורך החוף.
טסתי לצרפת כדי להטיל פצצות על איזו מטרה.
כששבתי קיבלו את פניי במטוס
ואמרו לי להתייצב במפקדה של גנרל לה מיי באותו הערב.
גנרל לה מיי נכנס ואמר לנו שכוחות בעלות הברית
יעגנו לחופי נורמנדיה בבוקר שלמחרת.
אבל הוא אמר, כדי שנבין לעומק
את חשיבות המאורע,
שחטיבת האוויר השמינית תשתמש בכל מטוס
שקיים במלאי שלה כדי לוודא שהאנשים האלה יגיעו לחוף.
אני זוכר שהגעתי לתדרוך
וכשהסיטו את הווילון מהמפה היו תרועות.
לא שמעתי דבר כזה מהצוותים קודם לכן.
יום הפשיטה הגיע סוף כל סוף.
6 ביוני 1944 -
יום הפלישה לנורמנדיה -
חיילים, מלחים ואנשי צוות אוויר
של כוח הפשיטה של בעלות הברית,
אתם עומדים לצאת למסע צלב עצום...
קולו של גנרל דווייט ד' אייזנהאואר המפקד העליון של בעלות הברית -
שאליו שאפנו במשך חודשים רבים.
עיני העולם מופנות אליכם.
המשימה שלכם לא תהיה קלה.
האויב שלכם מיומן, מצויד היטב ומחוספס.
הוא יילחם באכזריות.
יש לי אמון מלא באומץ שלכם, במסירות שלכם לתפקיד וביכולות הקרביות שלכם.
אנחנו מצפים ללא פחות מניצחון מלא.
כשטסנו מעל התעלה
הבטנו מטה וראינו אלפי ספינות בצי.
זה היה מלהיב מאוד. אחד הצוותים החל להתפלל וכולנו הצטרפנו.
כאן רוברט סנט ג'ון בחדר החדשות של אן-בי-סי בניו יורק.
זו שעה בעלת חשיבות עצומה בתולדות העולם.
אנשיו של גנרל דווייט אייזנהאואר יוצאים מדוברות העגינה
ונלחמים כל הדרך במעלה החופים אל תוך המבצר הנאצי באירופה.
הם מגיעים מהים
כדי לתקוף את האויב תחת ענן עצום של מטוסי קרב.
המתקפות מהאוויר נמשכו עוד ועוד.
חיל האוויר שלנו שסיפק תמיכה טקטית לכוחות לא נח באותו היום.
הם חזרו ממשימה אחת, תדלקו, התחמשו בפגזים ובתחמושת
ויצאו לדרך שוב ושוב.
כמעט שלא הייתה התנגדות אווירית של הלופטוואפה
כשפלשנו לנורמנדיה.
חיל האוויר ממש סלל את הדרך
לפשיטה מתעלת למאנש.
גרמניה נאלצה להילחם עכשיו בשתי חזיתות,
בבעלות הברית האנגלו-אמריקניות במערב וברוסים במזרח.
אנגליה, צרפת, גרמניה החזית הרוסית -
באוגוסט 1944 גילה הצבא האדום את מיידנק,
מחנה ריכוז והשמדה נאצי נטוש ליד לובלין, פולין.
ראיות חד משמעיות לתוכנית של היטלר להשמיד את יהודי אירופה.
הרג המוני של הנאצים נחשף במחנה -
כוחות הפשיטה שלנו תוקפים
כוחות נאציים שקיבלו פקודות לא לסגת, אפילו במחיר מוות.
סטלאג לופט שלוש סגן, גרמניה -
אך עליהם למות או לסגת כי ההתקפה הזו מתרחשת
במלוא הכוח שצבא בעלות הברית יכול לשלוח לקרב.
במחנה היו מכשירי רדיו נסתרים...
ויליאם "ביל" קאוץ' מטילן, טייסת ההפצצה ה-100 -
וידענו כמעט כל מה שהבי-בי-סי ידעו.
כשהחלה הפלישה ביוני 1944
ידענו שלא נישאר שם לעד.
אנשי צוות אוויר שיורטו המשיכו לזרום לסטלאג לופט שלוש.
ביניהם היו כמה טייסים שחורים
כמו סגני הלוטננט אלכסנדר ג'פרסון וריצ'רד מייקון
שנמנו עם טייסת הקרב ה-332 הנודעת, אדומי הזנב.
טייסי טסקיגי צבעו את זנבות המטוסים שלהם באדום כהה.
גם אם אנשים לא ידעו שטייסים שחורים מטיסים את המטוסים...
ד"ר מתיו פ' דלמונט סופר -
הם זיהו אותם כאדומי הזנב.
לא חששנו להיתקל באויב
כי ידענו שאנחנו טייסים טובים מהם
ופשוט "התכוננתי, כיוונתי, יריתי".
ריצ'רד מייקון טייס, טייסת הקרב ה-332 -
הטייסים השחורים האמיצים חיכו
לרגע שבו יוכלו לתרום למאמץ המלחמתי והם היו ייחודיים ומבריקים.
אנשי חיל האוויר ובעיקר צוותי מטוסי ההפצצה
שיצאו למשימות ארוכות ומסוכנות אומרים שהם העריכו את אדומי הזנב
יותר מאשר כל יחידה אחרת שטסה איתם במהלך המלחמה.
ג'יי טוד מוי סופר, "טייסי חופש" -
מייקון וג'פרסון סבלו מהפרדה גזעית
בבסיסי חיל האוויר באמריקה ובאיטליה
ונדהמו כשגילו
שהמגורים בסטלאג לופט שלוש היו מעורבים.
הגיעו בערך 150 איש
למחנה הזה וסידרו אותנו בשורה.
בקצה השורה היה בחור כפרי גבוה מקנטקי...
אלכסנדר ג'פרסון טייס, טייסת הקרב ה-332 -
והוא הלך לקצה השורה ואמר, "בחיי, אני אקח את הבחור הזה".
הקולונל ניגש אליי ואמר, "לוטננט, לך איתו".
"כן, המפקד".
הגרמנים הכניסו אותי לחדר
והראו לי איפה אהיה, במיטה העליונה.
לא קלטתי כמה הייתי פצוע.
הייתי משותק מהמותניים ומטה.
כשהם ראו שאני לא יכול לזוז
הגרמנים ניסו לשאול
מי יוותר על המיטה התחתונה למען האיש הזה.
איש לא זז.
בסופו של דבר בחור מטקסס אמר, "הוא יכול לקבל את המיטה שלי. אני אעלה למעלה".
הוא ואני נעשינו חברים טובים.
האנשים האלה נאלצו להתאחד כדי לשרוד במחנה השבויים.
הם הותירו מאחור מאבקים ויריבויות על בסיס גזע או לפחות הפחיתו אותם
כי היו חייבים לשתף פעולה כדי לעודד אלה את אלה
כדי להישאר בחיים בחוויה הזו.
אחד המבצעים האחרונים של חיל האוויר נועד לייבש את אספקת הדלק של הרייך
בהפגזת מפעלי דלק סינתטי גרמניים.
בעלות הברית היו צריכות לפגוע גם במתקני תחבורה ואחסון
כדי לפגוע בפחם שסיפק חשמל למפעלים לייצור מטוסי קרב.
המצור האווירי הזה פגע קשות במכונת המלחמה של הרייך
והותיר את הצבא הגרמני ללא חיפוי אווירי מספק
בקרבות הסיום של המלחמה.
היינו במועדון הקצינים עד 01:00 או 02:00.
פתאום שמענו את ההכרזה
שאמרה שעלינו להיות מוכנים למשימה בבוקר.
שלחנו 2,000 מפציצים כבדים.
השמיים היו מלאים עד האופק במטוסי הפצצה עם ארבעה מנועים.
כדי להשמיד מפעל אחד במלחמת העולם השנייה,
מקום ששמו לאונה ליד מרסברג,
נדרשו 6,000 מטוסי הפצצה שביצעו כ-40 משימות כדי להשמיד את המפעל.
הקבוצה שלנו ביצעה את אחת הפשיטות הגדולות ביותר על ברלין.
זה היה יום יפהפה.
השמש זרחה, לא היו עננים בשמיים.
כשהתקרבנו למטרה המטוס נפגע,
אבל המשכנו והפצצנו את המטרה
אף שידענו שלא נוכל לחזור לבסיס.
היו עשן ואש במטוס וידעתי שעליי לצאת.
וכשיצאתי חשבתי שאני בגן העדן.
ופתאום נחתי על האדמה והרמתי את הראש
וראיתי שלושה חיילים מתקרבים אליי עם אקדחים.
אחד החיילים הרים את האקדח והתכוון להכות אותי
וראיתי שעל הכובע שלו היה סמל של הצבא האדום.
צעקתי, "אמריקנסקי, רוזוולט
סטלין, צ'רצ'יל, פפסי-קולה,
קוקה-קולה, לאקי סטרייק".
הפשיטה על ברלין הייתה המשימה ה-52 והאחרונה של רוזי.
מספר הפשיטות הגדול ביותר של טייס בטייסת ה-100.
אחרי שהחלים בבית חולים רוסי
חזר רוזי לתורפ אבוטס,
מקום שממנו המריא למשימה הראשונה שלו שנה וחצי קודם לכן.
הרוסים דפקו בדלת.
שמענו ארטילריה
וקולות קרב אחרים במרחק.
היטלר התלבט,
האם עדיף להצעיד את השבויים מהמחנה או להרוג אותם?
מרילין ג'פרס וולטון, סופרת "מאינטגרציה לשחרור" -
זו הייתה אפשרות אמיתית.
ופתאום, לילה אחד,
הגרמנים אמרו לקצין האמריקני הבכיר
שנפונה מיד
ושנעזוב את המחנה בעוד שעה כדי לצעוד ברגל.
הם פשוט אמרו, "אנחנו מעבירים אתכם למען ביטחונכם".
זה מה שהם אמרו, אבל כולנו ידענו שזה לא נכון.
לאנשי חיל האוויר לא היה מושג לאן הם הולכים.
הם חששו שהיטלר ייקח אנשי חיל אוויר אמריקנים
וישתמש בהם כמגנים אנושיים.
וזה היה החורף האירופאי החמור ביותר זה 100 שנים.
הקור היה אכזרי.
השלג הגיע עד הברכיים
והם הצעידו אותנו כל הלילה עד שעות אחר הצהריים המאוחרות ביום המחרת
עם עצירות קצרות בלבד.
ספמברג, סגן, מוסבורג -
גרמניה, צ'כוסלובקיה -
בספמברג הכניסו אותנו לרכבת.
היינו נעולים בתוך הקרונות.
הם דחסו פנימה 60 עד 70 איש.
לא היה מספיק מקום לשבת.
זה היה גיהינום.
בשלב הזה היה צפוף בטירוף.
אם מישהו נפל, רמסו אותו.
כשהרכבת הגיעה לתחנה
אנשים דפקו על הדלתות כדי לצאת מהקרונות.
השומרים פתחו את הדלתות בסופו של דבר.
זה היה הכי גרוע שאפשר לדמיין.
סטלאג שבע-א' מוסבורג, גרמניה -
זה היה מחנה שתוכנן
כדי להכיל 8,000 עד 10,000 איש לכל היותר.
היו שם יותר מ-100,000 איש.
מחנה גיהינום היה שם טוב לזה.
לא היו מגורים, אנשים לנו בחוץ.
התנאים היו איומים.
אנשים לא ידעו מה עומד לקרות להם.
29 באפריל 1945 -
יום אחד הלכנו במחנה.
מישהו צעק, "יש שם טנק. יש שם טנק שרמן".
אז הבטנו ואכן,
היה טנק שרמן באופק.
הארמייה השלישית של פטון הגיעה.
ראיתי את פטון על טנק כשהגיע לשער הראשי של סטלאג שבע-א'.
שוחררנו.
אנשים ניגשו לעמוד הדגל והורידו את צלב הקרס
ואז פתחו את אולד גלורי והניפו אותו וכך התפרסמנו.
לא לבשנו מדים. בגדים מרופטים וכל זה.
נראה שזו הייתה ההצדעה הטובה ביותר שלי אי פעם.
זה היה מרגש מאוד.
סוף כל סוף שחררו אותנו
אחרי חודשים ושנים שבהם הוחזקנו כשבויי מלחמה.
במובנים רבים היה קשה להאמין שנזכה לחזור הביתה סוף כל סוף.
אני מדבר מלונדון.
זה מבזק חדשות.
הרדיו הגרמני הכריז הרגע שהיטלר מת.
סן מטאו טיימס הנאצים מוסרים שהיטלר מת -
ב-1 במאי 1945, היום שבו גילה העולם שהיטלר התאבד,
טייסת ה-100 ביצעה עוד משימה אחת
שהייתה חלק ממבצע שכונה "צ'אוהאונד".
הצוותים הצניחו מזון, לא פצצות.
סיוע לכמעט חמישה מיליון איש שגוועו מרעב בהולנד
שהייתה עדיין נתונה בכיבוש של נאצים מושבעים.
כשהמפציצים הגיעו לפאתי אמסטרדם
הם חלפו על פני שדות של צבעונים בצבעים זוהרים.
המון תודה -
באחד מהם ראשי הפרחים
נגזמו כך שיהיה כתוב, "המון תודה, יאנקים".
בעלות ברית הכוכבים והפסים מכריזות: זה נגמר -
המלחמה באירופה תמה.
צוותי הטייסת ה-100 ארזו את הקיטבגים שלהם
והאוכלוסייה המקומית מהכפרים שסביב תורפ אבוטס,
לבושה במיטב בגדיה,
נאספה כדי להיפרד מהם לקראת המסע הארוך הביתה.
ברוך שובכם הביתה -
כשהגעתי לאטלנטה ניגשתי לטלפון ציבורי
והתקשרתי לאימא שלי ואמרתי לה שאני בבית.
מובן שהיא החלה לבכות מיד
והם באו...
הם נהגו לפורט מקפרסון והם אספו אותי וכך הגעתי הביתה.
חזרנו לקליפורניה.
אבא ואימא שלי היו שם.
היה מפגש מרגש כמובן והייתי מאושר.
ואז ראיתי את אשתי לעתיד ברברה.
ושלושה שבועות מאוחר יותר נישאנו.
אנשי הטייסת ה-100 המדממת הגיעו הביתה סוף כל סוף,
הם התאחדו עם משפחותיהם
ועם נשותיהם
ועם אהובותיהם.
חלקם לראשונה מאז יצאו למלחמה.
כשעזבתי את הצבא הייתי מותש.
עברתי חוויות קשות מאוד
ורציתי להותיר אותן מאחוריי ורציתי לחזור לחיי האזרחות.
חזרתי לעבוד באותו המשרד שעבדתי בו קודם לכן
ולא באמת הייתי מוכן לחזור לעבודה.
ולבסוף, אחרי שהייתי שם שישה חודשים...
בעלות הברית מאשימות את משטר היטלר ברצח -
שמעתי על הזדמנות לנסוע לנירנברג כתובע.
רוברט רוזנטל ועדת פשעי מלחמה -
בספינה בדרך לשם פגשתי אישה יפהפייה
שהייתה גם היא עורכת דין וגם היא הייתה בדרך לשם כתובעת.
ועשרה ימים מאוחר יותר התארסנו
ונישאנו בנירנברג.
ראיתי את הנאשמים שהיו אז חסרי אונים,
יושבים רפוסים, נשפטים ומורשעים.
וכשראיתי את זה, זה היה סוף המלחמה מבחינתי.
מלחמת העולם השנייה הייתה האירוע הקשה בתולדות האנושות.
היא עלתה בחיים רבים יותר מכל מלחמה אחרת.
במהלכה חטיבת האוויר השמינית ספגה אבדות רבות יותר
מכל כוח צבאי אמריקני אחר.
עכשיו כששרדתי
וכשאני יכול להביט לאחור אחרי שנים רבות כל כך,
זה שינה את חיי.
אם כיום
יש תחושת התרגשות, רומנטיקה ומיתולוגיה, היא שם.
האנשים שהתיידדתי איתם שם הצילו את חיי פעמים רבות.
הם היו החברים הטובים ביותר.
האנשים ששירתנו איתם היו מסורים,
הם הקריבו, היה להם אומץ רב.
חלקנו שיברון לב וצחוקים.
ראינו עמיתים נופלים, נהרגים,
נפצעים, נשבים
ופיתחנו כבוד רב זה לזה וחלקנו ניצחון.
יחידה 351 שנה לטייסת ההפצצה ה-100 -
ואני חושב שזו החוויה של כולנו.
אנשים התאחדו בדרך נס.
יש לזקוף הכול לזכות הגברים והנשים
שהקריבו את חייהם ובעצם הצילו את העולם מפשיזם.
החופש שאנחנו נהנים ממנו לא נוצר במקרה.
הוא נקנה על ידי הדור שלי
ועל ידי הדור הקודם לנו.
ועל כן
אני חושב שלדור מלחמת העולם השנייה מגיע להיזכר.
קריין: טום הנקס -
תודה מיוחדת למחלקת ההגנה של ארצות הברית -
ולסוכנות המחקר ההיסטורי של חיל האוויר האמריקני -
בבסיס חיל האוויר מקסוול -
תרגום: אסף ראביד