באי מנהטן
ישנם שני צוותי בילוש שחוקרי מקרי רצח:
מנהטן צפון ומנהטן דרום.
הם חוקרים את מקרי הרצח הקשים והאכזריים מכולם.
אלה הסיפורים שלהם.
7 ביולי, 2009 -
רח' רקטור -
אמא שלי עבדה ברקטור 2 כמנקה.
היא עבדה מחמש אחרי הצהריים עד 11 בלילה.
ב-7 ביולי, בסביבות 10:30 בלילה,
התקשרה אליי חברה שלה מהעבודה, רוזה,
שרצתה לבדוק אם אמא שלי בבית.
אמרתי, "מה זאת אומרת? היא לא בבית.
"היא לא בעבודה? היא אמורה להיות בעבודה".
והיא אמרה, "לא".
הן היו אמורות לאכול בסביבות שבע בערב.
אז היא לא הבינה למה הטלפון שלה מנותק.
השיחות עברו ישירות לתא הקולי.
התקשרתי לדודות שלי, לדודים שלי.
החלטנו להגיע מהר לעבודה שלה כדי לבדוק אם נצליח למצוא אותה.
עבדתי ברקטור 2 כמאבטח בשעות היום.
אז הלכתי לקומה שהיא עבדה בה.
קראתי לה בצעקות בכל הבניין, במסדרונות,
ובאחורי המרתף.
ניסיתי להקשיב, אולי אשמע משהו.
אולי היא נפצעה.
אולי היא הייתה במקום שבו לא שומעים אותה.
אנשים ראו אותה מגיעה לבניין, כמובן,
אבל לא ראינו אותה יוצאת.
דיברנו עם המאבטח שהיה שם באותו רגע,
והוא אמר שהוא לא ראה את אמא שלי יוצאת מהבניין.
אז התחלנו להתקשר למשטרה.
היא לא הייתה בשום מקום.
כל תיק לוקח חתיכה קטנה מהנשמה שלך.
אפשר לעבוד בעבודה הזאת רק אם זה באמת חשוב לך.
אתה רוצה לגלות את האמת.
זה מה שבלשים עושים.
תמיד אהבתי להציץ מאחורי הווילון.
מה קרה באמת?
למשפחה חשוב מאוד לדעת מי רצח את אהובם.
זאת העבודה שלי.
בניו יורק, משטרת ניו יורק...
זה הדבר האמיתי.
מחלק רצח: ניו יורק -
בכל יום, כשאני נוסע לעבודה ונכנס לעיר,
ורואים את קו הרקיע,
אני תמיד אומר לעצמי,
כאילו, "וואו, אני בלש במחלק הרצח במשטרת ניו יורק".
גדלתי באזור קשוח בסאות' ג'מייקה בקווינס.
היו שם סמים.
הייתה שם זנות. היו שם כנופיות.
ובסוף נאלצתי לקבל החלטה,
ובחרתי בהשכלה על פני הרחוב,
והפכתי לשוטר.
8 ביולי, 2009 ארידניה נעדרת מזה עשר שעות -
ב-8 ביולי, 2009, הגענו לעבודה בשמונה בבוקר.
הטלפונים מצלצלים בטירוף. מתקשרים אלינו מתחנה 1.
מתקשרים אלינו ממטה המשטרה.
מתקשרים אלינו מהמשרד של מפקד הבילוש.
כולם מדברים
על מנקה שנעדרת מהרובע הפיננסי.
רקטור 2 -
אני חושב שהציבור מרוכז
במה שקורה בבורסה בשעות האלה.
במה שקורה שם, ובקצב המהיר,
בהון הגדול שעובר מיד ליד, כאלה דברים.
זה החלק הסקסי של זה, אבל יש גם עובדים מאחורי הקלעים.
אחרי שעובדי הצווארון הלבן הולכים הביתה, מגיעים האנשים שמנקים.
יש אנשים שמנקים את הרצפה, אנשים שמבצעים תיקונים,
אנשים שיש להם משפחות, שעובדים קשה כדי להתפרנס.
בלשים הגיעו לרקטור 2.
בהתחלה לא היה לנו שום מידע.
ידענו רק שיש מישהי שלא חזרה הביתה.
מחוץ לבניין, אחד מהבוסים אסף את כולם,
ונתן לנו תקציר של מה שקרה.
אז גילינו שהנעדרת נקראת ארידניה.
היא בת 46.
היא עבדה מחמש עד 11.
ובשלב כלשהו, במהלך המשמרת, היא נעלמה.
רחוב רקטור -
אחד הדברים שמשכו את תשומת לבי כשהגעתי לבניין
היה שהמשפחה של הגברת הייתה למטה,
תוך שעות מהרגע שבו הקשר איתה נותק.
לא רואים את זה הרבה בניו יורק. ראינו שהם קרובים מאוד.
אחותי מבוגרת ממני ב-17 שנים.
היא תמיד גילתה אחריות ועזרה לטפל בי.
היא הייתה אחות מצוינת ואמא מצוינת.
אין סיכוי שהיא הייתה עוזבת את המשפחה. זה בלתי אפשרי.
הקרובים שלה טענו שאחרי שהיא סיימה לעבוד
היא הייתה חוזרת מיד הביתה.
זה היה מאוד יוצא דופן
שהיא תלך מהעבודה בלי להודיע לאף אחד,
ובפרט לחברתה לעבודה.
כל אלה היו דגלים אדומים בעינינו.
מאוד לא התאים לה פשוט להיעלם ככה.
לא לענות לטלפון.
דאגתי מאוד.
עבדתי שם כבר שנה וחצי, ואחותי עבדה שם בערך שישה חודשים.
אני מכיר את הבניין טוב מאוד.
באותו ערב, כשהיא נעלמה, סרקנו את כל הבניין,
קומה אחרי קומה.
אפילו ירדתי למרתף
וחיפשתי, קראתי לה...
אבל היה שם שקט מאוד.
ארידניה נעדרת מזה 12 שעות -
המיקום שבו היא נעלמה
היה בלב הרובע הפיננסי.
באופן טבעי, המשטרה התייחסה לזה בשיא הרצינות.
כל מקרה בשטח של מנהטן דרום,
כל מה שקורה דרומית לרחוב 59,
נראה תמיד מוגבר.
ידעתי בוודאות שזה יקבל הרבה תשומת לב תקשורתית.
חברותיה לעבודה מספרות שהיא תמיד אוכלת איתן במהלך המשמרת,
אבל הן ראו אותה לאחרונה בסביבות השעה שמונה,
ומאז היא לא נראתה.
בעצם צריך לבצע חיפוש בכל קומה,
והיה צריך לפנות את הבניין.
אז כולם, כל העובדים,
לובשי החליפות, המנקים, מפעילי המעליות,
כל מי שהיה שם היה חייב לצאת מהבניין
בזמן שהחיפוש התבצע.
יכול להיות שיש גופה בבניין, ואנחנו לא יודעים.
זה קצת מפחיד.
אחד מהדברים שהפכו את המיקום, רחוב רקטור מס' 2,
לייחודי כל כך במקרה של נעדרת
היה העובדה שמדובר במעין סביבה נפרדת.
יש רק כמה דרכים מסוימות לצאת, דרכים מסוימות להיכנס,
ומשם אפשר רק לעלות למעלה.
זאת בהחלט משימה מרתיעה לחפש בבניין הזה
אחרי מישהו או משהו, כי יש בו 26 קומות.
כולם גויסו למשימה.
בלשים הוזעקו ממרחבים אחרים כדי לעזור.
לא רק בלשי מחלק הרצח ממחלק הבילוש בתחנה 1,
היו שם בלשים ממידטאון דרום ומידטאון צפון.
כולם היו מעורבים.
בנוסף, היו גם מסוקים באוויר.
הייתה סריקה מקיפה של כל הבניין, מלמעלה עד למטה,
בכל פינה.
כשפתחנו את הלוקר שלה, גילינו שהתיק שלה עדיין היה שם.
היו לי אמא וארבע אחיות, והן לא היו הולכות לשום מקום בלי התיק שלהן.
זה ממש איבר.
אין ספק שזה הדליק פעמוני אזעקה.
ואז מצאנו את העגלה שלה וסיכת שיער שלה בקומה השמינית.
למה היא הייתה על הרצפה?
היה שם מאבק?
אולי היה שם סוג של תקיפה מינית,
ומישהו חטף אותה.
משטרה, אין מעבר -
אנחנו צריכים לדבר עם אנשים.
אנחנו צריכים לדעת מי העובדים שעבדו עבור הבניין עצמו.
מי היה שם בזמן המשמרת של ארידניה.
האנשים שעבדו בבניין באותו זמן,
הייתי מתאר את כולם כעדים
או כחשודים במעורבות, אם תרצו.
הרבה דברים שונים עברו לנו בראש,
אבל ידענו שהזמן קצר.
ככל שייקח לנו יותר זמן למצוא אותה, כך סביר פחות שהיא תהיה בחיים.
ארידניה נעדרת מזה 14 שעות -
ידענו שאם היא הייתה יוצאת מהבניין,
היא הייתה מצולמת באחת מהמצלמות הרבות שהיו בכניסות.
היו בבניין 32 מצלמות.
אז 32 מצלמות וסרטונים של שמונה שעות שאתה רוצה לבחון,
שאתה רוצה לצפות בהם, זאת משימה ממש מייגעת.
אז שלחנו את האיש הכי טוב שלנו.
בראיין מקלאוד, הידוע בכינוי "אל הווידאו".
הוא בלש נהדר.
בראיין הוא בחור מוזר מאוד.
זה תפקיד חשוב.
לא כולם יכולים לבצע אותו, ולא כולם יכולים להתמודד איתו.
אני הולך למחוץ את הזבוב הזה, תאמינו לי.
בראיין אדם רציני.
כשהוא מתרכז, הוא אוהב לשים אוזניות,
והוא מקשיב למוזיקת הבי-מטאל.
מטאליסט?
כשהייתי צעיר הייתה לי תספורת מאלט, אז...
אני תמיד שומע הבי-מטאל בעבודה כל היום.
יש מספיק לו סבלנות וחריצות
כדי להישאר שם ולבהות במסך במשך שעות.
הוא ידע שאם היא הייתה יוצאת מהבניין,
הוא היה מוצא אותה, או כל דבר אחר שנראה חשוד.
אתה לא רוצה לפספס משהו.
צריך רק פריים אחד כדי לפספס משהו.
תפסתי אותו.
רקטור 2 -
זה משעמם.
זה גוזל זמן.
זה מאמץ את העיניים.
אבל הייתה לי מספיק סבלנות.
ראו את ארידניה נכנסת למעלית
כדי להגיע לקומות העליונות ולהתחיל את המשמרת.
נדמה לי שזה בערך ב-5:12 אחרי הצהריים.
אבל לא ראו אותה יותר. היא לא נראתה יותר במצלמות.
היא לא נראתה יוצאת מהמעלית בשום שלב.
והיא לא נראתה יוצאת מהבניין.
איפה היא?
ארידניה נעדרת מזה 19 שעות -
כדי להבין אותה יותר טוב,
עושים בדיקת רקע מקיפה, מבררים על מערכות יחסים,
אם היו להם בעיות כלכליות,
כל דבר שאפשר לגלות לגבי הקורבן.
ארידניה רודריגז -
שמענו מהמשפחה שארידניה היא מהרפובליקה הדומיניקנית.
אמא שלי נולדה בסנטו דומינגו
והגיעה לארצות הברית ב-1973.
היא התחתנה עם אבא שלי, חרונימו פיגרואה,
וילדה שלושה ילדים.
בעצם היא הפסיקה ללמוד כדי לטפל בנו.
היא בעצמה הייתה ראשת משפחה.
לבישול שלה לא היו מתחרים.
תמיד חיכיתי לאוכל שלה בחג ההודיה, בראש השנה ובחג המולד.
לא משנה מה, היא תמיד רצתה שהמשפחה תהיה ביחד.
זה הזכיר לי אמא שלי.
גם היא הייתה מהגרת, מפנמה,
ומצאה עבודות קטנות עד שהיא התבססה,
כדי לפרנס את המשפחה ולדאוג שלכולנו יש את כל מה שאנחנו צריכים.
אני יכול לדמיין שמשהו היה קורה לאמא שלי
ואיך הייתי נאלץ להתמודד עם זה.
זה הפך את התיק לאישי מאוד.
לא חשבתי כמו שצריך.
באותו רגע הייתי מדוכאת, הייתי בפניקה.
התפללתי שאמא שלי תיכנס הביתה בעוד רגע.
גילינו שארידניה הייתה גרושה,
ואחר כך התחברה מחדש עם בעלה לשעבר.
אז דיברנו עם המשפחה שלה.
הוא לא היה ברקטור 2.
עמוק בלב חשבתי לעצמי, "למה הוא לא פה
"אם כל הבנות פה והאח פה?"
הוא היה החשוד הראשון שלנו,
והיינו צריכים לתשאל אותו ולברר מה הוא יודע.
חוץ מהבעל, המשפחה סיפרה שכמה ימים קודם לכן
ארידניה...
היא חשבה שמישהו שעובד בבניין עוקב אחריה.
אחותי אמרה שהיו לה תחושות לא טובות.
היא הזכירה מישהו שהסתכל עליה,
כשהיא עלתה במעלית לקומות שהיא צריכה לנקות.
הכתבת באה לבית שלנו כדי לראיין אותנו.
מבזק חדשות -
הילדות אומרות שאמא שלהן הייתה לחוצה בגלל גבר
שגם הוא עבד בבניין המשרדים ברחוב רקטור,
והיא האמינה שהוא עוקב אחריה.
הוא היה מסתכל עליה מוזר, והיא הייתה בלחץ.
יניריס בגיל 15 -
הוא היה נועץ בה מבטים כשהיא הייתה מנקה.
היא אמרה שמישהו מפחיד אותה ועוקב אחריה.
הוא עשה את זה שתי פעמים,
אבל הבת של ארידניה סיפרה לנו
שכמה ימים לפני שהיא נעלמה,
הוא ניסה לדבר איתה שוב.
המצב הזה הפחיד את המשפחה, כמובן.
היא הייתה כל כך נסערת ומודאגת בגלל המצב,
שהיא סיפרה עליו למשפחה שלה.
אמרתי לה שתיתן לי לנסות למצוא לה עבודה אחרת.
והיא אמרה, "בסדר".
אם זה לא יסתדר תוך שבוע, היא תעזוב.
היא הייתה מוכנה להתפטר בגלל זה, כי היא הרגישה לא מוגנת.
והעובדה שזה קרה כמה פעמים...
האם הוא יתקוף אותה? האם הוא יחטוף אותה?
עד כמה הוא מוכן להרחיק לכת?
היא ידעה שהסטוקר מכיר את הבניין
ואת הכניסות והיציאות מהבניין.
זה מישהו שהיה שם כל יום,
וידע לאן אנשים הולכים ומתי,
באיזו שעה הבניין נסגר, באיזו שעה הוא נפתח,
מי היה איפה ומתי.
היה חשוב מאוד
לזהות אותו במהירות האפשרית.
בזמן שחיפשנו אותו, נשלחו בלשים
לתשאל את בעלה של ארידניה ולוודא איפה הוא היה.
הוא סיפר שהוא עבד באותו ערב עד שמונה,
ואז הוא חזר הביתה, לדירה שלהם.
הוא היה היחיד שנשאר בבית כדי לראות אם היא תחזור הביתה.
הבלשים גילו בוודאות איפה הוא היה, ושללו את החשדות נגדו.
בשלב הזה היינו בטוחים
שלא היה לו קשר להיעלמותה של ארידניה.
בינתיים הצלחנו ליצור קשר עם הסטוקר.
הבאנו אותו ליחידה והכנסנו אותו לחדר החקירות.
הוא טען שהוא שיחק פינג-פונג עם חברים,
באותו ערב, כשארידניה הייתה בעבודה.
כל האנשים שהשתתפו, לטענתו, באירוע הזה,
שהיו איתו, נחקרו גם כן, ביסודיות ובפירוט.
הם הצליחו לשלול כל חשד שהיה נגדו.
ה-9 ביולי, 2009 ארידניה נעדרת מזה יומיים -
היינו צריכים להגביר את המאמץ לנסות לאתר את ארידניה,
מאמץ קפדני עם יחידת הכלבנים.
כולם יודעים שכשמביאים כלבים,
אם יש שם משהו, הם ימצאו אותו.
כשהכלבים הגיעו לקומה ה-14,
הם קלטו ריח בשני מקומות בחדר השירות,
שם נמצאות מערכות המיזוג והחימום של הקומה.
היו שם אנשים משירותי החירום,
כל מי שאפשר לדמיין התמקד באותה קומה.
חיכינו להודעה שהם מצאו משהו,
משהו שנוכל להשתמש בו,
משהו שיספר לנו יותר ממה שכבר ידענו.
הזיהוי של הכלבים היה מוטעה.
זה מתסכל מאוד.
ואתה מרחם על המשפחה, כי אתה יודע שהם פשוט...
כל יום שחולף, כל שעה שחולפת,
גם התקווה שלהם הולכת וקטנה.
עם כל שנייה שעברה, עם כל דקה,
הרגשות של בני המשפחה גברו עליהם.
כולם פחדו. אף אחד לא אכל.
כאילו...
כולם פחדו מהגרוע מכול.
תחנה 1 -
היו המון מצלמות, מאות שעות של סרטונים.
השקעתי שעות של עבודה
בצפייה בסרטוני האבטחה שוב ושוב,
כדי לוודא לגמרי שלא פספסנו שום דבר.
חיפשתי ראיות, כל דבר חשוד.
והאדם היחיד שהיה...
שההתנהגות שלו הייתה קצת מוזרה היה איש התחזוקה.
ראו אותו עובד במעלית המטענים. אחר כך ראו אותו עובד במרתף.
ראו אותו הלך לחדר התחזוקה שלו,
שם גם נמצא הלוקר שלו.
עקבתי אחרי כל המצלמות שהוא נראה בהן
בזמן שהוא היה בבניין.
ואז הוא נעלם לכמה וכמה דקות.
אולי 45 דקות או משהו כזה.
ואז פתאום, קצת אחרי שמונה,
הוא נראה במרתף.
אבל לא ראו אותו במצלמה מגיע מהמעליות,
לא במרתף ולא בלובי.
הוא היה יכול להגיע לשם רק מחדר המדרגות.
ההתנהגות שצולמה במצלמה הייתה כאילו, "המממ, מה הולך פה?"
חשדנו מאוד במה שהלך שם.
הרגשנו צורך להביא אותו לחקירה.
אין ספק שהוא היה חשוד בכל הנוגע למקום הימצאה של ארידניה.
האדם הזה נקרא ג'וזף פבון.
ג'וזף פבון -
התקשרתי אליו, והוא אמר שהוא ידבר איתנו.
אז רציתי לחזור לתחנה,
כדי שנהיה בסביבה מבוקרת יותר.
כשג'וזף פבון הגיע,
הוא אמר שהוא עבד במעלית המטענים,
ושהוא לקח את המנקות
והוריד אותן בקומות שהן היו אמורות לנקות.
הוא הסביר שהוא הוריד אותה בקומה השמינית...
שם מצאו את עגלת הניקוי שלה ואת סיכת השיער שלה.
זאת הייתה הפעם האחרונה שהוא ראה אותה.
זה היה ביולי.
היה אפשר להזיע באיגלו מרוב שהיה חם.
אני חייב ללבוש חליפה כי אני בלש במשטרת ניו יורק.
אם הייתי יכול ללכת עם כפכפים ובגד ים...
הייתי הולך על זה.
אבל הוא לבש חולצה תרמית ארוכה ומעליה טי-שירט.
חשבתי לעצמי, "הבחור הזה משוגע.
"הוא לבוש לקרב כדורי שלג, ועכשיו יולי".
זה הטריד אותי לכל אורך הזמן שבו דיברתי איתו.
ואז אמרתי לו, "תוריד את החולצה". הכרחנו אותו להוריד אותה.
היו לו שריטות על אחורי הכתפיים,
על הצוואר ועל חלקים אחרים בגוף העליון.
שאלתי אותו, "אתה יכול להסביר את זה?"
והוא אמר שביום שלישי בערב, כשארידניה נעלמה,
הוא היה מופקד על הפעלת מעלית המטענים
כדי לקחת צוות בנאים למעלה ולמטה.
הוא טען שהוא עזר להם לפרוק עגלות עם ברזל בניין וקרשים.
אז אמרתי לו, "אתה חבר באיגוד עובדים, נכון?"
והוא אמר, "כן".
למיטב ידיעתי, ואני ממשפחה ש...
של עובדים מאוגדים, אנשים מכל מיני איגודים,
וידעתי שאם נתנו לך עבודה, ואתה עושה משהו אחר, אתה מסתבך.
אתה לא נוגע בשום דבר חוץ מהידית או הכפתור במעלית.
שאלתי, "ועזרת להם להעמיס ולפרוק עגלות?"
בעיניי, זה היה בלתי נתפס. לא האמנתי בזה אפילו לשנייה.
ניסיתי להפציר בו,
"אם עשית איתה משהו או אם היא איפשהו בבניין,
"תגיד לנו איפה היא, ונלך לקחת אותה.
"אולי נוכל להחזיר אותה למשפחה שלה".
הוא עמד על כך שהוא לא עשה כלום.
תשאלנו אותו כבר 14 שעות בשלב הזה.
שאלנו אותו, "אתה מוכן לתת לנו דגימת דנ"א?"
הוא הסכים לתת לנו דנ"א.
הוא לקח את הדגימה בעצמו.
הוא לא הודה בשום מעשה פלילי או משהו כזה.
אז נאלצנו לשחרר אותו.
לא הייתה לנו גופה כדי להאשים אותו בפשע,
אבל הודעתי למפקדים שלנו שאנחנו מאמינים
שהוא כרגע החשוד מספר 1 שלנו.
באותו שלב התחלנו לעקוב אחרי ג'וזף פבון
ולבדוק איפה הוא נמצא,
כי יכול להיות שהוא מחזיק בה איפשהו.
יכול להיות שהוא מחזיק בה אצלו בבית.
יכול להיות שהוא מחזיק בה בבניין אחר או במקום אחר.
הצמדנו לו כמה בלשים שיעקבו אחריו
וידעו איפה הוא נמצא.
רצינו להציב על פבון מעקב 24 שעות ביממה.
אז ארגנו כמה משמרות.
כשהוא פנה ימינה, פניתי ימינה. כשהוא פנה שמאלה, פניתי שמאלה.
כשהוא נכנס לדיינר, אם הוא נשאר שם יותר מדי,
שלחנו מישהו פנימה כדי לוודא שהוא עדיין שם,
ולא ניסינו להסתתר.
לא הייתה לנו בעיה עם זה שהוא ידע שאנחנו עוקבים אחריו.
זה היה משחק של חתול ועכבר, אנחנו נגדו.
לא התכוונו להפסיד.
חיפשנו אותה כבר כמה ימים.
לא מצאנו אותה בסרטי האבטחה.
לא ראינו אותה יוצאת מהבניין, בעצם.
חיפשנו בכל פינה בבניין, מלמעלה עד למטה,
ולא הצלחנו למצוא אותה.
זה פשוט לא היה הגיוני בשלב הזה.
אז לא רק שהרוח יצאה לנו מהמפרשים,
זה גם הפך את העבודה שלנו להרבה יותר קשה.
זה אומר שבמקום שרחוב רקטור מס' 2 יהיה המקום
שבו כל החקירה תתקיים,
החקירה עברה לכל העיר ניו יורק.
היא הפכה לגדולה עוד יותר.
זה אומר יותר משאבים וחקירה בהיקף רחב יותר.
כי היא יכלה להיות בכל מקום.
החלטנו להרחיב את חיפוש הווידאו או את החיפוש בסרטי אבטחה.
האם רואים אותה ברחוב טריניטי?
האם רואים אותו הולכת ברחוב גריניץ'?
האם רואים אותה הולכת ברחוב רקטור מזרחה או מערבה?
אבל זה לא העלה כלום.
לא... לא ראינו אותה.
"איך זה שאני לא מוצא אותה? מה אני מפספס?
"מה אנחנו, כקבוצה, מפספסים?"
כי רבים מאיתנו עבדו על התיק הזה.
תחנת וול סטריט -
במהלך החיפוש, מעט צפונית לרחוב רקטור, הייתה חנות,
ומצאנו צילומים של ג'וזף פבון מיום שלישי, היום שבו ארידניה נעלמה.
הצלחנו לקבל מהמוכר עותק של קבלה,
שג'וזף פבון רכש אלכוהול באותה חנות.
ייתכן שארידניה נתקלה בו כשהוא שתה.
אולי התפתח עימות מילולי, והוא הפך אותו לגופני.
אני קורא לזה "רגע של 'אוי, שיט'".
כאילו, "אני חייב לטייח את זה". זאת תגובה.
אבל לא הייתה לנו עילה סבירה למעצר.
עדיין לא הייתה לנו גופה.
עדיין לא היה לנו פשע של ממש.
פשוט נמשיך לעקוב אחריו כמו שעשינו.
ה-10 ביולי, 2009 ארידניה נעדרת מזה שלושה ימים -
התחלנו לבדוק אזורים שאפשר להיפטר בהם מגופות,
במקום אזורים שמישהו יכול לברוח אליהם.
חשבנו שאולי היא הוכנסה לאחד מפחי האשפה.
הם מפונים משם על ידי חברת תברואה פרטית.
שלחנו בלשים לפנסילבניה,
כדי שיחפשו באזור שבו משליכים את האשפה.
בני המשפחה חוו השבוע את כל הרגשות.
חיפוש מקיף נערך מוקדם יותר, כאשר שוטרים סרקו אתר לסילוק אשפה
בפנסילבניה, לשם נלקחת הפסולת מהבניין.
לא האמנתי.
אמא שלי לא הייתה זבל.
חשבתי לעצמי, "אוי, לא, יכול להיות שאמא שלי שם?"
נורא...
אם מישהו יכול לעשות לה דבר כזה.
בסופו של יום ארידניה רודריגז לא הייתה שם,
ולא היו שם ראיות
שיכולנו להשתמש בהן כדי לנסות ולמצוא את ארידניה רודריגז.
הם אמרו שלא נמצאה שם אף אחת, אז שוב הייתה לי קצת תקווה.
ארידניה רודריגז בת ה-46 נעלמה.
השוטרים סבורים כעת שהיא ככל הנראה מתה.
כרגע המשפחה עוברת את זה. אנחנו מחכים לתשובות.
זה הפך לסיפור גדול.
וכשיש לך סיפור גדול, ויש לך עיתונאים ששואלים...
את המשטרה, "מה הולך פה?"
היה המון תסכול. "איפה היא, לעזאזל?", אפשר לומר.
היה הרבה לחץ.
המון משאבים הופנו לתיק הזה,
ולא יכולנו לשמר את הרמה הזאת.
בלשים היו צריכים לחזור לתיקים שלהם.
שוטרים היו צריכים לסייר ברחובות.
המשטרה התכוונה להתחיל להפנות משאבים מהתיק הזה
לדברים אחרים.
לא רק שלא פענחנו את התיק הזה,
זה גם לא נראה טוב מבחינת משטרת ניו יורק.
עכשיו התחלנו לספוג לחץ מהבוסים שלנו.
כאילו, "שיט".
המפקד מטראזו, שהיה מפקד הבלשים במנהטן,
זימן את כולנו לפגישה.
ובשלב כלשהו הוא פנה אליי ואמר,
"היי, ג'ון, מה קורה?
"מה אתה חושב? איפה היא?"
הסתובבתי אליו ואמרתי, "היא חייבת להיות עדיין בבניין".
אז הוא אמר, "בואו נסרוק את הבניין שוב".
11 ביולי, 2009 -
הנה זה בא, עוד חיפוש בבניין.
היא לא יצאה מהבניין.
"תיכנסו, ותמצאו לאן בדיוק היא נעלמה."
הזעיקו לשם עשרה סמלים ומאה שוטרים,
כדי לחפש בכל פינה בבניין,
קומה אחרי קומה.
כולנו היינו מושקעים.
השקענו המון זמן במשפחה ובתיק בכלל.
כולנו רצינו שהתוצאה תהיה חיובית.
למרבה הצער, זה לא מה שקרה.
התקשר אליי בלש מתחנה 9.
הוא אמר, "ג'ון, אני בקומה ה-12. יצאתי כרגע מהמעלית.
"כדאי שתעלה הנה".
הקומה ה-12 הייתה בשיפוצים.
קירות חשופים, רק בטון, בלי קירות גבס, בלי ריהוט.
כשיצאתי מהמעלית,
היה בקומה ריח של מוות.
הבלש אמר, "תציץ פנימה".
וראיתי דם
ומשקעים שיצאו מתעלת המיזוג.
הזעקנו את שירותי החירום ואת חוקרי זירות הפשע,
ופתחנו את תעלת המיזוג,
והיא הייתה בתוכה.
עכשיו אתה יודע בוודאות שיש לך רצח.
בחיפוש המקורי,
הכלבים לא המציאו את הריח שהם קלטו.
האוויר עבר שם ועלה.
בחיפוש השני התעלה הייתה חסומה,
והאוויר עמד במקום שבו ארידניה נמצאה, בקומה ה-12.
למרבה הצער, היה ריקבון,
שהפך זיהוי פיזי לבלתי אפשרי.
אבל באותו שלב יכולנו להניח שמדובר בארידניה.
היא הייתה קשורה עם הידיים מאחורי הגב, והפה שלה נחסם בסרט הדבקה.
אני זוכר שסרט ההדבקה לא היה סרט הדבקה רגיל.
זה היה מין סרט אזהרה צהוב-שחור.
למרבה ההפתעה, לארידניה היה צלב שהיא ענדה סביב הצוואר,
והוא היה בתוך הפה שלה.
הרבה אנשים שיערו
שאולי הייתה שם איזו כוונה טקסית.
כשאתה חושב על לעשות דבר כזה למישהו, ואז...
בחיי, הוא הכניס אותה לתעלת מיזוג.
מי חושב בכלל על דבר כל כך קיצוני?
כאילו, "ככה אני אחביא אותה".
חוקרי מקרי המוות היו כאן ולקחו את הגופה.
השוטרים היו פה כל היום.
אנחנו מחכים לשמוע מה הם מצאו בבניין.
ויקטור מרטינז אחיה של ארידניה -
רבים מאיתנו עוד מקווים שזאת לא היא, אבל יש לי הרגשה רעה.
רקטור 2 -
אמא שלי נמצאה.
היא נמצאה בתעלת מיזוג,
קשורה כמו חיה.
כאילו, דפקתי על השולחן במטבח,
האחים שלי ניסו לרסן אותי.
פשוט בכי בלי הפסקה.
איך מישהו יכול לעשות את זה למישהי
שכל מה שהיא עשתה היה להיות שם בשביל מישהו?
היא הייתה טובת לב ומלאת אהבה.
היא תמיד שימחה את כולם.
מה היא עשתה שזה מגיע לה?
יכולתי לדמיין אותה צורחת.
מנסה לקרוא לעזרה,
אבל בבניין הזה אפשר לצעוק כמה שרוצים,
אף אחד לא ישמע אותך.
אמרתי, "אנחנו בהחלט נדאג שהצדק ייעשה,
"כי לארידניה לא הגיע מה שקרה שם".
משרד חוקר מקרי המוות -
הוטל עליי להיות נוכח בנתיחה.
ידעתי שהממצאים שיתגלו בה יעזרו לחקירה ללא ספק.
סיבת המוות, בתור התחלה, וגם מידע פורנזי.
החשד לתקיפה מינית נשלל.
לא היו סימנים לחבלה בחפץ קהה, לא דקירה, לא פצעי ירי.
לא היו שברים בגולגולת.
עצם הלשון שלה לא נפגעה.
אז זה לא נעשה באמצעות קשירה או משהו כזה.
בגלל התנוחה המגבילה שארידניה הייתה בה,
קשורה,
עם הראש דחוף קדימה והצוואר כלפי מטה,
הפה שלה היה חסום, אז היא לא הייתה יכולה להכניס הרבה אוויר.
אז נקבע שסיבת המוות הייתה חנק מכוון.
סביר שהיא הייתה בחיים כשמישהו חסם את הפה שלה,
הרים אותה מהרצפה,
הכניס אותה לתעלת המיזוג, וסגר את התעלה בחזרה.
אני...
כן, פשוט...
הלב שלי שקע, כי כשהייתי במרתף,
והסתכלתי למעלה, הסתכלתי על תעלת האוורור,
קראתי בשמה, וניסיתי לשמוע אותה.
ברור שאם היא הייתה עדיין בחיים, היא לא הייתה מסוגלת...
לצעוק בחזרה או לקרוא בשמי
או לצעוק לעזרה, כי...
כי סרט האזהרה חסם את הפה שלה.
אנשים אומרים, "זאת לא אשמתך, אל תחשוב ככה".
אבל שימו את עצמכם במקומי.
בפעם האחרונה שדיברתי עם אחותי,
היא הרגישה משהו מוזר.
ואמרתי לה שתיתן לי כמה ימים למצוא לה עבודה במקום אחר.
ואז זה קורה.
כנראה שפישלתי גם בזה.
לא נתתי לה להתפטר,
ולא סרקתי את האזור הפנוי בקומה ה-12.
למזלנו, עדיין היה לנו חשוד.
לג'וזף פבון לא היה אליבי.
הוא היה למעשה ברקטור 2 ועבד,
כשארידניה עבדה שם.
ג'וזף פבון היה היחיד
שהיו לו שריטות שלא היה להן הסבר ראוי.
במהלך הנתיחה אוספים דגימות דנ"א.
אוספים דגימות מהציפורניים,
כדי לבדוק אם יש דנ"א שלא שייך לקורבן.
הבעיה היחידה היא...
שזה לא כמו בדיקת קוביד שמקבלים חזרה תוך רבע שעה.
היינו צריכים לחכות לתוצאות, וקיווינו
שנמצא קשר בין ג'וזף פבון
לבין הדגימות שנאספו מארידניה.
כשהמשכנו לבדוק את ג'וזף פבון,
גילינו כמה מקרים של אלימות במשפחה נגד נשים.
במקרה אחד, אחרי עימות עם בת זוג לשעבר,
הוא לקח כדור באולינג וריסק את חלונות המכונית שלה.
זה גרם לנו להשתכנע עוד יותר
בכך שייתכן שהוא חווה התמוטטות כלשהי או עניין אחר,
ואיבד את זה לגמרי עם ארידניה.
כבר התחלנו לעקוב אחריו אחרי שחקרנו אותו,
כדי לוודא שאנחנו יודעים איפה הוא בכל רגע.
עכשיו בהחלט נישאר איתו עד שנקבל את תוצאות בדיקת הדנ"א
שתוכיח מעבר לכל ספק סביר שזה הוא.
זה היה אסון רציני אם היינו מאבדים אותו,
ואז התוצאות היו מתקבלות, והוא לא היה בידינו.
היה לנו מישהו שביצע, אולי, את המעשה המזוויע הזה.
שקשר אישה וחנק אותה.
ועם זאת, הוא חי את חייו הרגילים, כאילו שהוא לא עשה כלום.
עוד דבר שהטריד אותנו היה, אתם יודעים,
אם היה לו עבר של אלימות במשפחה, הוא עלול לתקוף את בת הזוג הנוכחית שלו.
17 ביולי, 2009 עשרה ימים אחרי הרצח של ארידניה רודריגז -
ב-17 ביולי התקשרו לומר לי שהתקבלו תוצאות הבדיקה.
נראה שיש סיכוי של שני מיליארד לאחד שמדובר בג'וזף פבון.
כשקיבלנו את צו המעצר, התקשרתי לאל טייטוס,
ואמרתי לו, "יש אישור. אפשר לעצור אותו".
הרובע הפיננסי -
הוא גר בסטטן איילנד.
הוא פנה מהרחוב הראשי לאחד מהרחובות הצדדיים,
והקפנו אותו.
יצאנו עם אקדחים שלופים,
ואמרנו לו לעצור.
כשהוצאנו אותו, סוף סוף, ועצרנו אותו,
גם בת הזוג שלו הייתה במכונית.
ייתכן שהיא לא הבינה באותו רגע,
אבל אני בטוח שבשלב כלשהו היא הבינה, כאילו,
"וואו, גרתי עם רוצח".
ייתכן שהצלנו אותה מלהפוך לבאה בתור.
זה היה סיום נהדר לחקירה ארוכה,
שאפשרה לנו לתפוס אותו, וזה טוב,
להוריד את פבון מהרחוב.
כשקיבלנו סוף סוף את החדשות,
שג'וזף פבון נעצר באשמת רצח,
כולם צעקו ובכו מרוב אושר,
ואני...
הייתי שמח, אבל...
כשסיימנו את השיחה עם החוקר,
שאלנו שאלות, כאילו, "למה שהוא יעשה דבר כזה?"
עבדתי איתו שנה וחצי.
דיברנו. הוא תמיד אמר לי בוקר טוב.
הוא תמיד דיבר איתי בדלפק הקבלה, תמיד עשה את העבודה שלו.
אף פעם לא הייתה לי בעיה איתו.
לא עשיתי לו שום דבר,
שום דבר שיצדיק פגיעה באחותי.
אני לא חושב שהוא היה אויב שלי. הוא היה עמית לעבודה.
החזרנו אותו,
הכנסנו אותו לתא במחלק הבילוש בתחנה 1.
כולם התלהבו.
אני כבר לא יכולתי לחכות. רציתי עוד הזדמנות איתו.
רציתי שהוא יודה במה שהוא עשה.
זה כבר היה אישי מבחינתי.
למרבה הצער, הוא דרש את זכותו לייצוג משפטי,
ולא קיבלנו הזדמנות.
אבל במשפט ג'וזף פבון הורשע,
ונידון ל-25 שנה עד מאסר עולם, ו...
זה גורל שבהחלט הגיע לו.
כשהם אמרו שהוא נמצא אשם,
פשוט נשברתי.
כולנו נשברנו.
הוא לא הצטער.
הוא צחק כשהוא הסתכל עלינו.
זה ממש שבר לי את הלב.
הייתי צריך את כל הכוח...
כל חלקיק של הקרביים שלי כדי לא להסתער ישר עליו.
רציתי לתת לו אגרוף בעורף.
רציתי, כאילו, לחנוק אותו.
פבון מעולם לא הסביר למה הוא עשה את זה.
עד היום, אנחנו עדיין מחכים לתשובה.
מה הייתה המטרה של זה? האם אמא שלי עשתה לו משהו?
היא אמרה משהו שעצבן אותו?
למה?
אני חושב שהוא פשוט נשבר.
אני חושב שהוא חווה רגע של כעס.
כמו שקרה לו במקרים קודמים עם נשים.
היא נלחמה על חייה. אני בטוח בזה.
ברגעיה האחרונים, אני בטוח שהיא פחדה מאוד.
אבל היא איננה.
היא לא תחזור.
החיים שלי לא המשיכו הלאה.
זה נשאר בקרקעית הבטן שלי.
כאילו, עד היום אני לא מבין מה קרה.
הוא שינה את המשפחה שלנו לנצח.
כשחקרתי את התיק הזה, וראיתי אותם ואת האבל שלהם...
כל המאמץ שהשקענו כדי למצוא בסוף את מי שעשה את זה...
אתם יודעים...
זה יישאר איתי לנצח.
אני זוכר שבילדות חשבתי שמשטרת ניו יורק
היא הכנופייה הכי גדולה בניו יורק.
אבל אחרי שעבדתי איתם כל כך הרבה שנים,
הבנתי שזאת בעצם משפחה.
אין מספיק הבנה של מה שהמשטרה עושה.
הם לא איזה כוח כובש.
והקהילה היא לא חבורה של פראים
שאנחנו צריכים לתקוף.
חינוך לצדק -
אז כמה שנים אחרי המשפט,
פרשתי עם יעד, לעשות כל מה שאוכל כדי לחבר בין שתי הישויות האלה.
הפכתי מהבלש טייטוס לד"ר טייטוס,
אני מלמד במכללת ג'ון ג'יי לצדק משפטי...
מעצר הוא ביטול החירות של מישהו.
...ועובד עם אנשים שיאכפו בעתיד את החוק.
מקשיבים לכל העובדות והראיות,
ואז קובעים אם אותו אדם אשם,
לא על סמך המראה שלו או על סמך הטיה סטראוטיפית כלשהי...
היעד שלי הוא לגרום לכם להבין
שיש הרבה זוויות ראייה שונות.
חלקן דומות לשלכם, וחלקן שונות מאוד.
וכשעוסקים באכיפת החוק, צריך להבין את זה.
אי אפשר להתייחס למישהו אחרת כי הוא ממקום אחר.
ככה התלמידים יוכלו להבין שזה העולם שהם יוצאים אליו.
זה מה שחשוב לי,
לעבוד לטובת הכלל, לטובת כולם,
כדי להפוך את העולם למקום טוב ובטוח יותר.
בפרק הבא -
אני חושב שרגשות האשמה של ניצולי ה-11.9
הם שגרמו לי לטוס למזרח התיכון.
הייתי קבלן בחיל הנחתים.
ובסבב האחרון שלי באפגניסטן,
התקשרו לומר לי שהתיק של האוורד פילמר נפתח מחדש.
האוורד פילמר -
הוא נרצח במשרד.
לא הכרתי אף אחד שרצה במותו,
שרצה שהוא יירצח ככה.
יש מעט מאוד תיקים שאני ממשיך לחשוב עליהם כי הם לא פוענחו,
אבל על התיק של פילמר הייתי חושב במשך שנים.
כבר כמעט הצלחנו.
אני חושב שלכל בלש יש תיק שחמק ממנו מסיבה כלשהי,
והוא הופך למובי דיק של הקריירה שלהם.
האוורד נשחט. הוא נשחט כמו חזיר בדיר,
כמו חיה.
תרגום כתוביות: ברונק פרלמוטר