באי מנהטן
ישנם שני צוותי בילוש שחוקרי מקרי רצח:
מנהטן צפון ומנהטן דרום.
הם חוקרים את מקרי הרצח הקשים והאכזריים מכולם.
אלה הסיפורים שלהם.
בינואר 95' התקבלתי לעבודה אצל משפחת פילמר.
האוורד ורוז פילמר היו ממש זקוקים למישהי שתעזור להם עם הבן שלהם, פיליפ.
אחרי שעבדתי אצלם יותר משנה,
הלכתי לעבודה, נכנסתי לחדר של פיליפ,
והוא היה בבגדי בית הספר שלו,
על מיטה מוצעת, בוהה בתקרה.
והוא אמר, "אבא שלי לא חזר הביתה אתמול".
ראיתי שהוא נסער.
קצת אחר כך , עמדתי במבואה,
ורוז נכנסה עם מבט המום על הפנים.
ראיתי שהיא בכתה.
היא פשוט עמדה שם, פשטה את הידיים ואמרה,
"האוורד מת".
ואני זוכרת שחשבתי,
"לא יכול להיות".
בשנות התשעים, שיעור מקרי הרצח בניו יורק חרג מכל גבול.
אבל איש עסקים שנרצח בעסק שלו במידטאון במנהטן,
זה נדיר.
ארבע עשרה -
האוורד פילמר נדקר עשרים, שלושים או ארבעים פעמים.
לכל אחד הייתה תיאוריה, לאף אחד לא הייתה תשובה.
התיק לא פוענח, אבל לא סוגרים רצח שלא מפוענח.
כל תיק לוקח חתיכה קטנה מהנשמה שלך.
אפשר לעבוד בעבודה הזאת רק אם זה באמת חשוב לך.
אתה רוצה לגלות את האמת.
זה מה שבלשים עושים.
תמיד אהבתי להציץ מאחורי הווילון.
מה קרה באמת?
למשפחה חשוב מאוד לדעת מי רצח את אהובם.
זאת העבודה שלי.
בניו יורק, משטרת ניו יורק...
זה הדבר האמיתי.
מחלק רצח: ניו יורק -
22 במרץ, 1996 7:00 -
ב-1996 הייתי המפקד של מחלק הרצח מנהטן דרום,
יחידת הבלשים העסוקה ביותר בניו יורק.
יותר מאלפיים תיקים בשנה.
התקשרו אליי מוקדם בבוקר, לפני שהגעתי לעבודה,
להגיד שהיה רצח בבניין משרדים במידטאון.
יום שישי. הלכתי לעבודה ברגל. זה היה יום המשכרות.
הייתי במצב רוח מעולה.
המכירות הלכו מצוין
ב"קינג חברה לציוד משרדי בע"מ".
הגעתי בערך ב-8:20. תמיד הגעתי מוקדם.
ומחוץ לכניסה לבניין, ברחוב 33,
עמד עובד שאף פעם לא יצא החוצה.
הוא תמיד היה במשרד שלו.
הוא היה בחוץ.
שאלתי אותו, "אד, למה אתה עומד פה?"
והוא פנה אלי ואמר, "האוורד מת".
החשב של קינג הגיע ב-5:30 בבוקר
ומצא את הגופה של האוורד.
הוא ירד מיד למטה והתקשר למוקד החירום.
כשהגעתי לזירת הפשע גליתי
שקינג הייתה חברה גדולה לציוד משרדי,
עם חנות בקומה הראשונה,
ומשרד לעובדים בקומה הרביעית.
הגופה שלו נמצאה מחוץ למעלית,
באזור הקבלה בקומה הרביעית.
הגופה של האוורד קינג ציוד משרדי, קומה 4 -
היה לנו קורבן דקירה
היה הרבה דם.
בהמשך המסדרון היה כיור שהיה בו דם,
מה שגרם לך לחשוב שמישהו שטף ידיים
או שטף את כלי הרצח.
אני זוכר...
את ההלם.
אני זוכר שצרחתי, "לא".
ובאותו רגע הוציאו את הגופה,
את הגופה של האוורד.
כששמעתי שהגופה של האוורד התגלתה במשרד,
ממש נפלתי מהרגליים.
הרגשתי, כנראה, כמו שכל הורה היה מרגיש,
אם הוא היה שומע שהילד שלו מת, במיוחד כתוצאה מרצח.
אפילו היום אני לא יכול לנסות לבטא את הרגשות שלי.
האוורד ואבא שלי עבדו ביחד כל יום.
הם היו קרובים מאוד.
להאוורד בדיוק מלאו 40.
הם היו דומים.
הייתה להם אותה אישיות כיפית.
מאוד חברותיים, מאוד חביבים.
כולם אהבו אותם.
האוורד היה בטח בן ארבע או חמש
כשהוא בא לחנות בפעם הראשונה.
הוא תמיד רצה לעבוד בחברה שלי.
השותף שלי ואני פתחנו עסק לנייר משרדי ב-1 במרץ, 1958.
ציוד משרדי.
כל סוג של הדפסה מסחרית.
דברים כאלה.
נתתי לו את העסק, משהו כמו...
חמישה או שישה חודשים לפני שהוא נרצח.
פרנק היה הרוס בגלל הרצח.
זה לא טבעי שהורה קובר ילד.
אני לא יכול לדמיין חיים בלי להיות אבא,
בלי לראות את הבנים שלי מצליחים, מתפתחים ועושים את מה שהם עושים.
לא הייתי מחליף את זה בשום דבר. אני חושב ש"אבא" הוא כנראה...
התואר החשוב ביותר שהיה לי אי פעם.
השמש זרחה ושקעה...
בעיניי, האוורד...
הוא היה כל חיי.
ניסינו להבין מה קורה.
עם מי צריך לדבר, מצלמות אבטחה.
ביצענו הרבה סריקות. ביצענו סריקה ראשונית באותו יום.
חיפשנו כלי נשק, חיפשנו בערימות אשפה, בפירי מעליות.
הכסף שלו וכל החפצים האישיים שלו עדיין היו אצלו.
זה די אמר לנו שלא מדובר בשוד אקראי.
האוורד נרצח במשרד.
היו שם שוטרים.
היה מטריד מאוד אפילו להיות שם.
הבלשים ביקשו ממני לחפש תיקים של עובדים
שאולי רצו ברעתו,
שאולי שנאו אותו, שהיה להם סכסוך איתו.
מצאתי רק אדם אחד, שעזב בחודשים האחרונים.
מישהו שעבד במוקד ההעתקים בחנות.
זה היה תפקיד זוטר.
זה היה כיוון חקירה.
הם בדקו אותו.
הם דיברו עליו עם עובדים אחרים, ואז דיברו גם איתו,
וראו שזה לא עניין רציני.
האוורד פילמר -
בעיניי, האוורד היה בוס מצוין.
כשהוא נכנס לחדר, כולם שמו לב.
הוא היה מחובר לכולנו. האוורד נתן לך תחושה של משפחה.
הוא היה בשיא...
ממש בשיא חייו.
אדם בריא, מצליח, חברותי...
אדם נפלא.
ושהוא יירצח? אוי, אלוהים.
הלכתי לשעה האחרונה של הנתיחה לאחר המוות.
היו לו יותר מארבעים פצעי דקירה.
לא כולם היו חודרניים.
היו חמישה שהיו יכולים להיות קטלניים מספיק
אפילו אם הם היו היחידים.
היו גם דקירות לאחר המוות,
כלומר אחרי שהלב שלו הפסיק לפעום,
כשהוא היה כבר ממש מת, הוא עדיין נדקר שוב ושוב.
התקיפה של האוורד הייתה סוערת ומלאת רגש.
הלכנו להלוויה.
היו לנו בלשים שבאו בגלוי.
הפגנו תמיכה במשפחה בכך שהיינו שם.
אבל בנוסף אתה גם מחפש אינטראקציות מוזרות
בין כל שני אנשים, בסדר?
זה יכול להיות משהו פשוט כמו אישה, לא הרעיה, שמשתגעת,
או שני אנשים שמתווכחים.
בנוסף, היינו גם מחוץ להלוויה
וצילמנו כל מי שנכנס או יצא.
כדי שאם במקרה יהיה משהו, נוכל אחר כך לחזור לסרטון.
היו יותר מאלף אנשים בהלוויה.
זה היה די מפחיד.
בדת היהודית, אחרי ההלוויה,
אנשים באים לבקר בבית של האדם שמת,
וככה הם מביעים תנחומים.
זה נקרא "שבעה".
אשתו של האוורד, רוז, ביקשה לארח את השבעה בבית שלנו,
כי אם זה היה בדירה שלהם זה היה מעציב את פיליפ.
ובאופן טבעי, הסכמנו.
פיליפ אהב את אבא שלו, ואבא שלו מת עליו.
פיליפ היה בן שמונה.
חכם מאוד יחסית לילד בן שמונה.
הוא היה ילד דברן במיוחד, ושמח, פשוט מלא מרץ.
לראות איך פיליפ השתנה אחרי שהוא איבד את אבא שלו...
החיוניות שלו נעלמה.
הפטפטנות שלו נעלמה.
הביטחון העצמי שלו היה שונה.
אז כל הדברים שראיתי בו כילד קטן ואמיץ,
כל זה נשלל ממנו. כל זה נלקח ממנו.
הוא היה בודד בלי אבא שלו.
אחרי השבעה, רוז הגיעה למשרד.
והיא הביאה איתה שני אנשים מחברה גדולה לציוד עסקי.
היא סיכמה איתם שהיא תמכור להם את העסק.
היא לא יכלה לנהל את העסק.
היא לא ידעה שום דבר על ציוד משרדי.
הרגשנו רגשות מעורבים.
"היא מוכרת את העסק? אוי, לא. מה זה אומר?"
היינו קרובים למחזור של מיליון דולר בחודש באותה תקופה.
היו לנו בערך 15 אנשי מכירות.
בלעדינו לא היה עסק, לא היו לקוחות.
ואמרנו להם, "אם תיקנו את העסק, כולנו נעזוב".
וככה אנחנו קנינו ממנה את העסק.
פרנק הסביר לנו את הדינמיקה של העסק ואמר לנו מי הוא מי.
כי זה חלק ממה שצריך לעשות, צריך אפילו להבין איך העסק עובד,
ומי אחראי על מה.
תשאלנו את כל מי שעבד אצל האוורד.
תשאלנו חמישים או שישים עובדים.
כל אחד מהם בטח תושאל פעמיים או שלוש.
אלה 180 תשאולים.
הבלשים, בחריצות הראויה,
תשאלו את כולנו פעמיים.
הפעם הראשונה הייתה שטחית מאוד...
בפעם השנייה, נדמה לי שהוא שאל אותי,
"האם שמעת פעם ויכוח כלשהו?"
בחמש וחצי, יום לפני שמצאנו את הגופה של האוורד, שמעתי
את הצד של האוורד בוויכוח פראי, אכזרי,
בינו לבין רוז.
הוא צעק וצרח.
האוורד צרח לתוך הטלפון,
"חתיכת ז-ו-נ-ה מז***".
אמרתי לעצמי,
"קשה לחזור מדבר כזה בנישואים".
רוז הייתה הבחורה הראשונה של האוורד,
אם אתם מבינים אותי.
הם למדו ביחד בתיכון, ואז עברו לגור ביחד.
לפני שהבנתי מה קורה, הם התחתנו.
הייתה חתונה יהודית גדולה ויפה, בזמנו.
עשינו מסיבה יפה.
האוורד היה מאושר מאוד.
לי לא היה מושג על שום סוג של בעיות בנישואים שלו.
בכל מצב, אתה מחפש עוד עדים.
דיברנו עם חברים וקרובי משפחה, והדברים התבררו.
הנישואים לא היה כל כך טובים.
חשבנו שאולי היה רומן,
שיכול לספק מניע.
מי יודע אם להאוורד פילמר הייתה חברה?
אולי הוא אמר, "זהו זה, זה נגמר.
"אני נשוי, ואת לא תקבלי את הכסף",
או מה שזה לא היה,
והיא התפוצצה ודקרה אותו? אי אפשר לדעת.
לכן משרטטים מעגל סביב הקורבן,
ומבררים מה קרה בחיים שלו באותה תקופה,
כדי לשלול את האפשרות שזה מה שקרה.
היו מספר נשים
שזיהינו במהלך החקירה, שניהלו יחסים מזדמנים עם האוורד.
אני לא יודע אם הם היו מיניים,
אבל הם היו קצת יותר מסתם "שלום".
שמעתי את אותן שמועות.
אף פעם לא ראיתי את האוורד עם אף אחת אחרת.
האוורד אף פעם לא סיפר שהוא עם מישהי אחרת.
אף אחד, בשמונה השנים שלי שם, לא אמר לי, "ראיתי את האוורד עם ..."
אז זאת הייתה שמועה.
תשאלנו את הנשים האלה, וגילינו שהוא היה פלרטטן,
אבל לא מצאנו כלום.
יש אנשים שנכנסים לתסכול כשהם בודקים כיוון
שלא מניב פירות, כיוון שנשלל.
אבל זה בעצם טוב מאוד,
כי עכשיו לא צריך לחזור אליו, וזה לא חוזר לרדוף אותך אחר כך.
במהלך חקירת מותו של האוורד,
גילנו שהאוורד היה חדור מוטיבציה.
פרנק נתן להאוורד הרבה קרדיט
על כך שהוא העלה את העסק לרמה אחרת.
האוורד היה בעל חזון.
הוא הקים בר קפה במקום שהיה בעצם חנות לציוד משרדי.
לפני סטארבאקס, כבר היה "פיליפ'ס". לפני הכול, כבר היה פיליפ'ס.
אנשים עמדו בחוץ וחיכו בתור,
כדי לקנות קפה הפוך, קפוצ'ינו ואספרסו.
בזכות בר הקפה היה לנו מגזר חדש לגמרי של קונים.
הוא כל כך הצליח, שהוא פתח עוד אחד בקרנגי הול.
אמרתי, "לא תמצא בניו יורק אנשים
"שהולכים ברחוב ושותים קפה".
לא יכולתי לדמיין את זה,
אבל זה מוכיח מה אני ידעתי ומה האוורד ידע.
האוורד קרא לבר הקפה על שם הבן שלו, פיליפ.
"פיליפ'ס קופי בר".
זה היה עסק משפחתי.
עבדתי עם אשתו, רוזלין,
ברחוב 56 מערב, ליד קרנגי הול.
ואחיה של רוז, אוון, עבד בבר הקפה ברחוב 33.
גילינו שהאוורד לא אהב במיוחד את אחיה רוזלין, אוון.
אוון עבד בקפה פיליפ'ס
שהיה בתוך החנות של "קינג ציוד משרדי".
האוורד העסיק את אוון, שהיה מובטל, כטובה לרוז.
רוז ואוון ניהלו את שני בתי הקפה.
התחלתי לעבוד בקפה פיליפ'ס ב-94'.
הוא התחיל מעט אחריי.
אני לא חושבת שהאוורד רצה שאוון ינהל את בית הקפה.
כי...
הוא היה של האוורד.
ואני חושבת שאוון השתלט עליו.
כאילו, "זה שלי". אתם מבינים? אבל זה לא נכון.
בערך כשהתחלתי לעבוד אצל משפחת פילמר,
פיליפ אמר, "בואי נלך לבית הקפה".
כשהגענו, רוז הסבירה לאוון
איך האוורד רוצה שהמאפים יהיו מסודרים בארון התצוגה.
אוון איבד את זה, פתח את הארון,
שלף ממנו מגש, זרק אותו, ואמר,
"לא מעניין אותי איך האוורד רוצה שזה יהיה".
הייתי ממש המומה.
במיוחד כי הוא התנהג ככה מול האחיין שלו,
מול לקוחות.
זה השאיר עליי רושם ראשוני חזק.
תחנת מידטאון דרום -
אחרי השבעה, הזמנו את רוזלין ואת אוון לחקירה.
רצינו לדעת את לוח הזמנים של רוז
ואת לוח הזמנים של אוון בליל הרצח.
הם אמרו לנו שהאוורד ואוון הלכו באותו יום ביחד לחדר הכושר
כדי לדון בקידום שלו, אפשר לומר, בחברה.
אוון רצה לדלג מבית הקפה
למכירות בחברת הנייר,
כי אנשי המכירות יכלו להרוויח אז סכומים גדולים.
בעיניי, אוון היה מאוד בלתי נגיש.
כשהיו מדברים איתו, הוא היה נוהם.
הוא היה נוהם "שלום" או "להתראות".
בהחלט לא נראה שיש לו עתיד בעסק שלנו.
אז אחרי הפגישה במכון הכושר,
האוורד ואוון נפגשו עם רוזלין במשרד.
בגלל שהיה מסובך להפעיל את מערכת האזעקה,
רוז לא ידעה איך לסגור את העסק.
לכן האוורד חזר, כדי לסגור.
אוון ורוז השאירו את האוורד לבד בעבודה.
הם האחרונים שראו אותו בחיים.
אם אשתו וגיסו עזבו אותו בערך בשמונה בערב, והוא היה בסדר,
ואז הוא נמצא בחמש בבוקר,
מי בא בין שמונה בערב לחמש בבוקר ועשה לו את זה?
תזכרו שאז לא היו מצלמות אבטחה בכל מקום,
ולא היו לנו סרטי אבטחה מהמשרד.
לא מצאנו את כלי הרצח.
אבל השוטר שהיה בזירה, השוטר במדים,
כתב בפנקס שלו שלאוון היו חתכים ביד שמאל,
ושהוא היה שמאלי.
כשמישהו נדקר פעמים רבות, כמו האוורד פילמר,
דם הוא כמו שמן. הוא נמרח על ידית הסכין,
וכמעט תמיד הדוקר נפצע,
כי הוא לא מצליח להחזיק את ידית הסכין,
כי היא חלקה מדי.
אוון אמר שהוא אסף כלים שנשברו ערב או שניים קודם לכן.
החתכים לא ממש התאימו לסיפור,
אבל היינו צריכים עוד ראיות.
קיווינו למצוא עוד טיפת דם
שלא הייתה של האוורד.
אני זוכר שדיברתי עם חוקר מקרי המוות שהיה אחראי על המעבדה,
והוא היה אומר,
"אפשר לבצע בדיקת דנ"א, אבל אחר כך לא תישאר לנו דגימה.
"אז צריך לחכות עם הדגימה,
"כי אני חושב שהטכנולוגיה תתקדם,
"ונוכל לבצע בדיקה טובה יותר בעתיד".
מאי 1996 חודשיים אחרי רציחתו של האוורד פילמר -
בערך חודשיים אחרי תחילת החקירה,
גילינו שקפה פיליפ'ס היה חייב מיסים בסך של 14,500 דולר.
14,000 דולר לא ממש מספיקים
כמניע למעשה כזה, עבור רובנו.
אבל זה היה משהו שצריך להיות מודעים אליו,
שהייתה בעיה כלכלית כלשהי.
ואז גילינו לגבי המעסיק הקודם של רוז,
בין 91' ל-95'...
היא גנבה ממנו צ'קים בסכום של 160,000 דולר.
רוז הייתה שיננית,
והיא טיפלה בשבילו גם בחלק מהנהלת החשבונות.
כשגילינו שהנישואים לא כל כך מוצלחים,
כשגילינו שהיא חייבת למדינה 14,500,
ו-160,000 לרופא השיניים,
התחלנו להסתכל על הדברים אחרת.
והצד השני של זה,
כשמדברים עם אנשים על הכסף,
הדבר שהיא אמרה הכי הרבה היה,
"אל תגידו להאוורד. הוא יעזוב אותי. הוא ייקח ממני אל פיליפ".
היא ירשה 1.2 מיליון דולר מביטוח החיים.
היא ירשה את חברת קינג, את קפה פיליפ'ס,
את הדירה בבעלותם ברחוב 72 מזרח,
את בית הקיץ במילרטון, ניו יורק,
חלק בבקתת סקי בוורמונט ואת פיליפ.
זה שינה את המיקוד שלנו עוד קצת.
ואז גילינו שייתכן שהאוורד חשב על גירושים.
והעובדה שיש יותר ממקור אחד
שאומר לנו שהוא חושב על גירושים
הפכה את זה למעניין מאוד.
אם היו גירושים,
רוז לא הייתה רוצה לוותר על פיליפ.
גם האוורד לא היה מוותר על פיליפ, כי פיליפ היה הכול בשבילו.
ככל שהזמן חלף, הייתי משוכנע שפיליפ הוא הסיבה לרצח.
זאת בטוח הייתה רוז.
אני לא יכול לחשוב על אף אחד אחר שהיה לו מניע.
רוז אמרה לי שהיא ואוון עדיין נחקרים,
ושפרנק עושה בלגן גדול.
היא אמרה, "פרנק לא רוצה לדבר איתי,
"הוא כועס, וחושב שאני עשיתי את זה".
אני זוכרת שחשבתי
שזה מוזר שהסבא כועס עליה.
אני האמנתי שאוון היה מעורב במותו של האוורד.
לא באמת חשבתי שהיא הייתה מעורבת.
אני זוכרת שהייתה לי שיחה איתה,
ורוז אמרה שאני צריכה לבחור בין קשר איתה ועם פיליפ לבין ההורים שלי.
הייתי בת 24. כל אחת הייתה בוחרת בהורים שלה.
היה לי קשה להבין למה אני צריכה לבחור.
ואחרי השיחה הזאת, יותר לא ראינו אותה ואת פיליפ.
אבא שלי איבד את הבן שלו, ואז את הנכד שלו.
וקשה כשאי אפשר לראות מישהו, שאתה יודע שהוא עדיין בחיים.
וזאת לא הייתה בחירה של פיליפ.
אמא שלו בחרה בשבילו.
חודשים ספורים לאחר הרצח של האוורד,
רוז עצרה את התקשורת בין פיליפ לביני, לבינינו.
זה יותר מסתם סיפור טרגי.
כל המשפחה התפרקה.
אני חושב שהכאב של איבוד הקשר עם הנכד,
שכל כך נראה כמו האוורד ודומה לו,
בטח הכאיב לו מאוד.
אני לא יכול לדמיין איזה מתח זה מטיל על המשפחה.
אני...
האוורד, אני ופיליפ היינו הולכים לאכול ארוחת בוקר
פעם בשבוע לפני בית הספר.
היינו הולכים לכל משחק של הריינג'רס ולמשחקים של היאנקיס.
ואני חושב על זה הרבה.
אף אחד לא יודע איך אני מרגיש כשאני לא יכול לראות את הנכד שלי.
כי זה הבן של הבן הבכור שלי.
הבן של הבן היחיד שלי.
מרץ 1997 שנה אחרי רציחתו של האוורד פילמר -
הייתי משוכנע, בגלל הנסיבות, שאוון ורוזלין היו מעורבים,
אבל ידעתי שאנחנו צריכים יותר מזה.
אז ביצענו סריקה כעבור שנה.
וביום השנה לרצח תלינו מודעות
בזירת הרצח ובבית הקפה ברחוב 56.
מגדל קרגני הול -
לעתים קרובות, רוצחים חוזרים כדי לחוות מחדש את הפנטזיה
או להביע תנחומים בצורה כלשהי,
או להפגין כבוד ליצירה שלהם, כעבור שנה.
והמודעות נתלשו.
ראינו בזה הזדמנות של ממש.
אז תלינו את המודעות שוב,
והתארגנו כדי לצפות במקום.
ומי תלש אותן?
הם הציבו ניידת מעקב, וגילו שאלה היו
אחותה של רוז ואחיה, אוון, שתלשו את המודעות.
אני חושב שאף אחד לא היה אוהב לראות את המודעות האלה,
כשהוא זה שמחפשים, הוא הרוצח.
הסיבה שהם נתנו הייתה שזה מפריע לעסק,
מה שפשוט זעזע אותנו.
הייתי מתקשר למשטרה כל יום.
לפעמים פעמיים ביום או יותר.
פעם אחת רוג'ר פרינו אמר לי, "פרנק, תקשיב.
"אני אודיע לך כשניתקע בקיר".
התובע המחוזי לא רצה להגיש אישום.
לא היו לו די ראיות, הן היו נסיבתיות.
שלוש שנים אחרי רציחתו של האוורד פילמר,
החקירה עדיין נמשכה,
ואני חושבת שהשוטרים הרגישו שהם לא מתקדמים לשום מקום.
אבל למרות שחשדנו ברוז שהיא רוצחת,
היא מעלה בכסף,
אז הם עצרו אותה בחשד למעילה.
אולי הם קיוו ללחוץ עליה,
כדי שהיא תיתן להם את אוון או תודה במשהו, אבל היא לא עשתה את זה.
עורכי הדין שלה תזמנו הכול היטב. גזר הדין נדחה פעם אחת.
במועד מסירת גזר הדין, היא כבר החזירה את הכסף.
אז היא הועברה לשירות המבחן.
היא שילמה, והיה לה כסף, כי היא קיבלה את כספי הביטוח,
ואת שאר הדברים שהיא קיבלה בזכות הרצח.
שלוש שנים אחרי שהווארד נרצח,
הייתה התקדמות בתחום הטכנולוגיה והדנ"א.
הייתה טיפת דם בין הכיור לבין המקום שבו הגופה עצמה נמצאה.
התברר שטיפת הדם הזאת הייתה של אוון.
זה היה מידע מעניין למדי.
למרבה הצער, הייתה עדיין בעיה,
כי הטיפה הייתה יכולה להיות מכמה ימים לפני הרצח, נכון?
הייתה לו גישה למקום הזה.
לכן קשה כל כך לחקור מקרים של אלימות במשפחה.
כי הרבה פעמים,
לרוצח הייתה יש גישה לקורבן ולאזור הרבה לפני הרצח.
כל הראיות הצביעו לעבר רוזלין פילמר ואחיה, אוון.
לא עלה שום דבר שהוביל אותנו לכיוון אחר.
שום דבר.
הצופים יחשבו שזה תיק פשוט,
על סמך מה שהם שומעים.
אבל הוא לא פשוט מבחינת החוקים,
ובצדק.
אתה צריך להיות מסוגל להוכיח את הדברים מעבר לכל ספק סביר.
לא כדאי לעצור מישהו אם לא מוכנים ללכת לבית המשפט,
ללכת למשפט, לחבר מושבעים גדול.
היה לנו ברור שאנחנו צריכים עוד.
יום אחד, פרינו בא אליי.
הוא אמר לי, "פרנק, אני חושב שנתקעתי בקיר".
פרסמתי הספד ב"ניו יורק טיימס",
בכל שנה, ביום השנה לרציחתו של האוורד.
אולי מישהו אי שם יספר לי מה ידוע לו על המקרה.
גם אחרי שפרינו כבר לא היה המפקד האחראי על חקירת הרצח,
המשכתי להתקשר למידטאון דרום כמעט בכל יום.
לא הסכמתי לוותר.
אבל שלי חשב שיום אחד התיק יפוענח.
זה מה שגרם לו לקום מהמיטה בכל יום.
"יום אחד התיק יפוענח.
"אנחנו נתפלל. התיק יפוענח."
ההתמודדות עם זה, עם העובדה שהאוורד מת...
והרוצחים מסתובבים חופשיים.
זה כאב שמכרסם בך.
כל השנים האלה, היינו יוצאים לארוחות ערב עם חברים,
והם רצו רק לשמוע מה חדש.
הם חיפשו מידע על התיק.
הייתי יושב איתם ואומר,
"יכול להיות שהם יוכלו לצאת מזה בלי עונש?"
אפגניסטן 17 שנים אחרי רציחתו של האוורד פילמר -
ב-2013 שירתי עם חיל הנחתים כיועץ אזרחי.
אני חושב שרגשות האשמה של ניצולי ה-11.9
הם שגרמו לי לטוס למזרח התיכון
לשבע שנים וחמישה סבבי שירות.
בסבב האחרון שלי, התקשרו לומר לי
שהתיק של האוורד פילמר נפתח מחדש.
יש מעט מאוד תיקים שאני ממשיך לחשוב עליהם
כי הם לא פוענחו, אבל התיק הזה היה מספר 1.
אני חושב שלכל בלש עלי אדמות יש תיק
שחמק ממנו מסיבה כלשהי,
והוא הופך למובי דיק של הקריירה שלהם.
אז אתה תמיד חושב עליו.
אנשים לא אוהבים שיחידת התיקים הקרים מתערבת.
הם פוחדים שתהיה ביקורת על החקירה.
זה לא הדאיג אותי.
ב-2013 הייתי כשלוש שנים אחרי הפרישה מהמשטרה,
ועבדתי במשרד התובע המחוזי בניו יורק
כסגן החוקר הראשי במחלקת המשפטים.
רוב מוני הוא אחד מהבלשים החכמים בכל הזמנים.
הוא התבקש לייעץ או לתת הכוונה.
כשהתקשרו אליי באפגניסטן,
חשבתי שזה מצוין שהתיק של פילמר עדיין חי,
ושמישהו יבחן אותו בעיניים רעננות.
אני זוכר שהסברתי איך כל הראיות הצביעו
לעבר רוזלין פילמר ולעבר אחיה, אוון.
כשעובדים על תיק קר, אי אפשר להתמקד
בכיוון שבו התמקדו במקור, כי זה לא נגמר כמו שצריך.
אז צריך לבדוק את הכול מההתחלה.
אם היינו צרי אופקים במובן כלשהו ופספסנו משהו,
אז בואו נגלה את האמת.
לדעתי זה מצוין שעיניים חדשות בוחנות את התיק.
התיק היה בידיים טובות.
משרד התובע הכללי מחוז ניו יורק -
יום אחד, ליז התקשרה אליי,
ואמרה לי שהיא עובדת על התיק.
בפעם הראשונה שפגשתי את ליז לדרר,
היינו במשרד שלה, שהיה מלא ארגזים,
ועל כולם היה כתוב "פילמר".
אני יודע שהיא עבדה על התיק קשה מאוד.
יש המון דברים לעשות לפני שמתחילים לפענח את התיק.
צריך לקרוא כל נייר. צריך לצפות בכל סרטון.
צריך לדבר עם כל אדם שאפשר למצוא.
המשכנו לעבור על הארגזים.
היה פתק שנכתב עליו השם "ארנולד ברוור".
איתרנו אותו.
הוא היה חבר קרוב מאוד של האוורד.
האוורד פילמר היה אמור לפגוש חבר בשם ארנולד ברוור
ולצפות במשחק NCAA, והוא לא הגיע לפגישה.
הוא אמר, "האוורד אמר לי שהוא הולך למכון עם גיסו,
"אבל הוא יבוא מיד אחר כך".
גם אוון וולד וגם רוז פילמר אמרו למשטרה
שאוון והאוורד חזרו מהמכון בסביבות שמונה בערב,
ושהאוורד התכוון להישאר במשרד ולעבוד.
מתברר שארנולד ברוור קבע עם האוורד פגישה לאותו ערב,
ממש לאותו רגע.
אז האוורד לא התכוון להישאר לעבוד.
ארנולד ברוור סגר את חלון הרצח
וצמצם אותו לפרק הזמן הקצר ביותר שיש.
במהלך החקירה גילינו שבליל הרצח
רוז התקשרה אל האוורד במשרד, והשאירה הודעה קולית.
היי, האוו, עכשיו בערך רבע לעשר.
פיליפ ואני רצינו לדעת אם אתה עדיין בעבודה,
או אם הלכת לאיזה בר כמו שאמרת שאתה רוצה,
כדי לצפות ב-NCAA.
בכל מקרה, הגעתי הביתה בערך ב-8:10 או 8:15.
תתקשר אליי, תגיד לי מתי תחזור הביתה.
היא מוסרת הרבה יותר פרטים ממה שהיית משאירה למישהו
שכרגע דיברת איתו ושאת מצפה לראות בעוד חצי שעה.
אני זוכר ששמעתי את ההודעה הקולית. כשמתחילים להסתכל על הכול...
לא היה דבר אחד שהיה מספיק בפני עצמו.
אבל כשמתחילים לחבר את כל הראיות הנסיבתיות ביחד,
הן משרטטות נתיב אחד,
לכך שאוון ורוזלין הרגו את האוורד באותו לילה.
אחרי שבחנו את כל הראיות,
ודיברנו עם רבים מחבריו של האוורד,
היינו בטוחים שרוז פילמר ואוון וולד עשו את זה.
רון טאקר שמע את האוורד מקלל את אשתו. הוא זעם עליה.
זה קרה בחמש וחצי.
הוא קרא לה בכל מיני שמות.
באותו לילה היא משאירה את ההודעה.
והיא מסיימת אותה ב"אוהבת אותך, האווי".
יש משהו מחושב מאוד בהודעה הקולית הזאת.
היא יודעת שהיא משאירה ראיה.
ראיה שתראה,
"התגעגעתי אליו, חשבתי שהוא בחיים, התקשרתי ואמרתי שאני אוהבת אותו".
בהתחשב בתזמון, האוורד כבר שכב מת על הרצפה.
רוז יצרה את כל הסיפור.
היא יצרה את התרחיש הזה כדי שיהיה אפשר לרצוח את האוורד.
אלמלא היא, זה לא היה קורה.
רוז תכננה שהיא תקבל את כספי הביטוח,
את העסקים, את בית הקיץ ואת החלק בבקתת הסקי.
היא תקבל משמורת בלעדית על הבן שלהם.
אבל אחרי שזה התברר לנו,
הבנו שאנחנו צריכים להיות מסוגלים להוכיח את זה בבית משפט.
לאוון היו חתכים, הדם שלו היה בזירה,
ויש לנו מאה אנשים שיודעים עד כמה אוון שנא את האוורד.
היינו צריכים למצוא ראיות שיקשרו את רוז לרצח,
כדי שנוכל להגיש אישום נגד שניהם.
מיס לדרר אמרה לי,
"אני יודעת שנתפוס את אוון, אבל אני לא יכולה להבטיח שום דבר בקשר לרוז".
אבל בטחתי בה מאוד.
הבנו שהיחידה שנשארה הייתה השמרטפית.
אמרתי, "צריך למצוא את השמרטפית".
אליסון לואיס חייתה בתוך המשפחה.
היא ידעה איך דברים עבדו בדרך כלל,
והיא הייתה יכולה לספר לנו דברים שלא היינו יודעים אחרת.
כבלשים, דיברנו עם השמרטפית בשלב מוקדם בחקירה,
ולא הרגשנו שקיבלנו ממנה הרבה שיתוף פעולה.
אני חושב שבאותו זמן היא הייתה אישה צעירה מאוד, ו...
וייתכן שהיא לא חשבה בבהירות על ההשלכות.
בתור בת 21, החקירה משטרתית הייתה מפחידה.
בסך הכול עניתי להם כמיטב יכולתי.
השאלות היו בעיקר על האוורד,
ולא הייתה לי הרבה תקשורת עם האוורד.
ואז מצאתי עבודה ביפן, ועזבתי את המדינה.
לא שמרתי על קשר עם רוז.
כעבור עשרים שנה מישהי התקשרה אליי.
וכאילו, "וואו".
והיא אמרה, "אני רוצה לדבר איתך על הרצח של האוורד פילמר".
אליסון לואיס אמרה שהיא רוצה שניפגש במשרד של עורך הדין שלה.
שאלתי את עצמי מה היא חשבה שהיא עשתה שהיה לא בסדר,
אם היא רצתה שיהיה שם עורך דין.
אבל כשהיא נכנסה, היא הייתה מקסימה.
היא פשוט שפכה את הלב.
וזה היה מרתק.
קיבלנו הצצה לעולם שלא היינו מכירים אחרת.
כשנפגשתי איתם, ליז שאלה, "איך היה שם בדרך כלל?
"ספרי לי על שבוע רגיל בחיים.
"ספרי לי על הבית שלהם".
אצל בני הזוג פילמר, ואצל פיליפ, הכול נעשה על פי לוח זמנים קפדני.
מדוקדק.
בכל הזמן שבו עבדתי אצל רוז, היא הקפידה מאוד על זמנים.
היא תיארה כל מה שקשור לדירה ולאורח החיים,
ועל האופן שבו רוז ניהלה את הבית.
וכששאלנו,
"היה משהו יוצא דופן בשבוע שבו הוא נרצח?"
היא אמרה, "זה לא שקרה משהו יוצא דופן,
"אלא כמה דברים קרו בפעם הראשונה".
בשבועות שלפני הרצח של האוורד, רוז אמרה לי,
"אני אצטרך שתעבדי עד מאוחר בעוד כמה שבועות".
ואז, בליל הרצח,
רוז אמרה לי שהיא תיפגש עם אוון ועם האוורד,
במשרדי קינג, באותו לילה, בענייני כספים.
לקחתי את פיליפ לאימון הוקי.
היה לו אימון של בערך שעתיים, ארבעה ערבים בשבוע.
ואז שמעתי את השם שלי ברמקול. היא ביקשה לקרוא לי.
זה לא קרה אף פעם. זאת הייתה פעם ראשונה.
היא שאלה, "איך הולך שם?"
אמרתי, "אנחנו עדיין במשחק האימון הראשון, והם מדברים על המשחק הבא".
היא אמרה, "בסדר, נשמע טוב".
היא אמרה שגם השיחה הזאת הייתה מוזרה, כי לא היה לה מה להגיד.
אולי עשרים או שלושים דקות אחר כך,
שוב שמעתי ברמקול שקוראים לי לדלפק הקבלה.
התקשרתי אליה שוב.
ורוז לא ממש אמרה משהו משמעותי,
חוץ מאשר "אם לא אהיה שם כשהוא יסיים את משחק האימון,
"תיקחי את המכונית בחזרה הביתה.
"אני לא יודעת אם אבוא או לא, כי לא סיימנו פה".
היא אמרה, "לא סיימנו פה",
ובהקשר של מה שהם עשו באמת,
זה פשוט מצמרר בעיניי.
זה מה שהיה ממש יוצא דופן במקרה שלה.
היא תמיד ידעה מתי היא תגיע הביתה.
היא תמיד ידעה בפירוט מה אני אמורה לעשות
ומה היא הולכת לעשות.
ברוב הערבים, הבית היה מלא חיים.
הטלפונים צלצלו. היא דיברה בטלפון.
שכנים באו לבקר. כל האורות דלקו.
הטלוויזיות דלקו.
זה היה בית מאוד רועש ומרגש, אבל לא באותו לילה.
האור שמעל הכיריים דלק.
וזה היה האור היחיד שדלק בבית.
פתחתי את הדלת, והיא הציצה מעבר לסף.
היא הייתה עם חלוק רצחה ושיער רטוב.
אף פעם לא ראיתי אותה ככה.
והיא אמרה, "איך הלך?
"אתה בטח ממש עייף. צריך ללכת למיטה. תודה, אליסון".
שפת הגוף שלה כאילו אמרה, "זהו.
"את לא נכנסת".
והיא אמרה, "את יכולה להשאיר את התיק פה".
עוד לא הכנסתי את התיק לתוך הבית, והיא אמרה "לילה טוב".
היא אף פעם לא עשתה דבר כזה בסוף היום.
היא רצתה לדבר, תמיד,
על כל פרט שפיליפ חווה במהלך היום.
היא רצתה לדעת הכול.
אז זה היה שונה מאוד.
שובן ברי ואני... שובן הייתה החוקרת.
שתינו הסתכלנו על אליסון וחשבנו,
"זה ישנה הכול". ידעתי שהיא חושבת אותו דבר.
הן רשמו הערות,
והסתכלו אחת על השנייה,
כאילו שכל המידע הזה היה חשוב מאוד.
אליסון מילאה המון חללים והמון אזורים אפורים.
שתינו יצאנו, וכאילו,
"וואו! זה היה מדהים".
אז המידע החדש מאליסון לואיס, שתיאר התנהגות לא טיפוסית מצד רוז,
גם בימים שלפני וגם אחרי,
החריגות האלה מההתנהגות הרגילה הן סימנים חשובים.
אנשים חושפים את עצמם כשהם עושים משהו שהם לא עשו מעולם,
וזה דבר שצריך להסביר.
19:55: קריאה ראשונה ברמקול -
אליסון לואיס מסרה לנו מידע
שעירב את רוז הרבה יותר
והראה כמה היא הייתה צריכה לעשות כדי לארגן את כל זה.
והצלחנו למצוא דברים שאישרו את מה שהיא סיפרה לנו.
זה אפשר לנו לעבור את המשוכה.
בונים את התיק הנסיבתי מאבנים קטנות.
ופשוט ממשיכים למצוא אבנים קטנות
עד שיש ערימת אבנים גדולה כל כך,
שכבר יש לך ראיות במשקל מכריע.
הן אמנם נסיבתיות, אבל הן חזקות.
עם המידע החדש שהחבר של האוורד פילמר, ארנולד ברוור,
והמטפלת סיפרו לבלשים,
היה לנו מספיק בשביל מעצר.
המעצר היה ב-2017.
רוז נעצרה בדירה שלה בשעה שש בבוקר.
היא גרה אז עם החבר שלה.
אוון וולד נעצר באותו זמן.
הרגשתי התרוממות רוח!
לא האמנתי ששניהם נעצרו.
חיכינו לזה הרבה זמן, בלשון המעטה.
אבל זה הגיע.
זה הגיע.
27 בינואר, 2019 23 שנים אחרי רציחתו של האוורד פילמר -
זה משהו שחיכיתי לו יותר מעשרים ומשהו שנים.
הלכנו למשפט בכל יום ויום.
ביום הראשון של המשפט, נכנסתי לשירותים,
ופיליפ יצא מהשירותים.
הפעם האחרונה שראיתי אותו הייתה בארוחת בוקר ממש אחרי הרצח של האוורד.
כשראיתי אותו, הוא נראה בדיוק כמו האוורד.
ואמרתי, "האוורד!"
עד כדי כך הם היו דומים.
הוא לא אמר לי מילה. אף מילה.
זה תיק נסיבתי, וכל פיסה ממנו הייתה חשובה.
הכרתי את התיק לפני ולפנים.
לא משנה באיזו הגנה הם היו משתמשים, היינו מוכנים אליה.
להעיד נגדם, זה היה יוצא דופן.
תחושה שלא תיאמן. סיפוק גדול.
וראיתי את פרנק ביציע.
ראיתי את פרנק מניד את הראש כשהעדתי.
זה היה נפלא.
אבל אין לזה משמעות בלי הרשעה.
זה לא אומר כלום.
הושקעה בזה כמות עצומה של עבודה.
המשפט נמשך חודשיים.
ניקיתי, ונחתכתי ביד.
לא הייתי מודע
לכך שהאוורד נרצח בצורה כל כך אכזרית.
ידעתי שהוא נדקר, אבל לא ידעתי את העוצמה
של הרצח עצמו עד ששמעתי עליו בבית המשפט.
אני חושבת שאוון החזיק את האוורד מאחור ופשוט שיסף את הגרון שלו.
כי לא היה לו סיכוי לצרוח.
ולדעתי זה החשש העיקרי שלך
כשאתה אורב ככה למישהו.
אז אני חושבת שזאת הייתה הפציעה הראשונה, ואז הכול נפרץ.
הם שחטו אותו. הם לא סתם רצחו אותו.
הם שחטו אותו כמו חזיר בדיר.
ורוז הייתה בזירת הפשע. הם הוכיחו שהיא הייתה שם.
באמת הערצתי את רוז.
היה לי דימוי שלה, וחשבתי שזאת מי שאני מכירה.
אז כשהבנתי
שהיו המון דברים שלא ראיתי, הרגשתי כאילו שהקרקע נשמטת.
המושבעים דנו במשך ארבעה ימים לפחות.
לא כל כך טוב. לא הצלחתי להבין את זה.
בית המשפט הפלילי -
נא לקום.
רוז ואוון הוכרזו כאשמים במקום.
אשמים ברצח מדרגה שנייה.
המילה "אשמים" הדהדה בבית המשפט.
זה היה עוצמתי.
אמא שלי לא הפסיקה לצעוק, "אשמים! אשמים!"
הייתה מין אופוריה, אתם מבינים?
מין רגש שמעבר לאושר,
שזכינו לצדק עבור האוורד אחרי כל כך הרבה שנים.
אני בטוח שלא היינו מגיעים למשפט, שלא לדבר על הרשעה,
אלמלא אליזבת' לדרר.
הלכתי לפגוש את פרנק,
שהיה כל כך סבלני במשך המון שנים.
והוא פשוט...
"אשמים! אשמים! שניהם אשמים! הם אשמים!"
הוא הוציא את הטלפון והתחיל להתקשר לכל מי שהוא מכיר.
"הם אשמים!", ואז הוא התקשר לעוד מישהו.
זה היה... הוא חיכה המון הרבה זמן שזה יקרה.
יולי 2019 ארבעה חודשים אחרי פסק הדין -
פרנק נעמד ודיבר בדיון על גזר הדין.
אני לא מצליח לישון, כי אני כל הזמן חושב
על האימה והפחד שעברו במוחו של האוורד
באותן שניות אחרונות
בהן הוא נשחט ובותר על ידי שני אלה.
באותו יום בחודש מרץ, איבדתי שלושה דברים.
שניים מהם לא אוכל לקבל בחזרה לעולם, את הבן שלי ואת העסק שלי.
אבל איבדתי גם את פיליפ.
ואני יודע שפיליפ לא רוצה להסתכל עליי.
זה מצער אותי,
אבל אני רוצה שהוא ידע,
שאנחנו אוהבים אותך, ואנחנו רוצים אותך בחזרה.
בבקשה.
פרנק אמנם רצה מאוד שהאחראים ישאו בתוצאות,
אבל הוא באמת רצה מערכת יחסים עם פיליפ.
גיליתי שפיליפ למד בלונדון סקול אוף אקונומיקס.
לא ידעתי על זה כלום.
לא קיבלתי את כל הבשורות הנפלאות האלה
על הילד שהתבגר.
הנכד שלי.
הבן היחיד של הבן שלי.
אני רוצה אותו בחזרה.
אנחנו אוהבים אותו וזהו.
וזה עדיין נכון.
פיליפ ביקש מהשופט
שיקל בעונשה של אמו,
שרצחה את אבא שלו.
איך, איך...
אתה מבקש הקלה בעונש?
אני לא יודעת.
לא שמעתי את פיליפ מדבר
עד הדיון בגזר הדין.
הוא דיבר על אמא שלו.
כמה נהדרת היא הייתה כשהיא גידלה אותו.
אני חושב שהדבר היחיד שהיא עשתה
היה למלא את ראשו בשנאה למשפחה שלנו.
ואני בטוח שהוא מאשים אותי.
כל המשפחה שלה בטח מאשימה אותי.
כי הם יודעים שאני התעקשתי על המשפט הזה.
לא הסכמתי לוותר להם.
הוא רוצה להגן עליה בנושא הרצח של אבא שלו...
שיהיה.
בטח קשה מאוד להיות במקומו.
הוא באמת הקורבן השני של כל הסיפור הזה.
אחרי האוורד.
אתה משוכנע שאמא שלך מצילה אותך,
ושסבא שלך מנסה לסבך את אמא שלך,
כשהיא בכלל לא עשתה כלום.
ואז הכול מתברר בבית המשפט.
וזה לא היה כמו שגרמו לך להאמין במשך שנים.
זה בטח קשה מאוד.
בגין הפשע הזה, בגין הרצח הזה,
אני גוזר על כל אחד מכם 25 שנות מאסר עד מאסר עולם.
רוז ואוון קיבלו 25 שנה עד מאסר עולם.
בגילם, זה מאסר עולם.
אוון ורוז קיבלו את מה שהגיע להם.
הם חיו חיי חופש במשך 23 שנים.
הם צריכים להיות בכלא לפחות 23 שנים.
השופט הקריא את גזר הדין, ופיליפ נעמד בפתאומיות,
כאילו שהוא במצוקה, ויצא משם.
הוזמנתי למתן גזר הדין.
בסוף איחרתי, ואז הדלת נפתחה לרווחה,
והדמות שעמדה מולי הייתה האוורד פילמר,
מה שממש הימם אותי.
אמנם לא פגשתי את האוורד, אבל ראיתי מספיק תמונות
במהלך החקירה, כדי לדעת בדיוק איך הוא נראה.
ואותו אדם היה פיליפ.
סגירה של תיק קר חשובה לאנשים שסוגרים אותו.
זה מספק מאוד.
אבל מבחינת המשפחות, ההרשעה לא מרפאת את הכאב.
אני מדמיין את האוורד,
הפחד שעבר להאוורד בראש
באותן שניות בהן הוא נדקר ונשחט.
זה החלק שאי אפשר להתגבר עליו אף פעם.
כשאני נכנס למיטה, בכל לילה, אני מדבר איתו.
ואני אומר, "איך זה היה יכול לקרות לך?
"למה לא אמרת לי
"שיש לך בעיות עם האישה הזאת?"
אבל אני לא יכול לקבל תשובות.
בפרק הבא -
כמה שנים אחרי הרצח של האוורד פילמר,
היה לנו תיק שהיו מעורבות בו שבע משפחות.
האינטנסיביות הייתה עצומה.
התיק הזה שבר את הלב ברמה קיצונית.
כל הקורבנות היו נערות צעירות ותמימות.
סדר הגודל של הפשעים שלו די הימם את כולם.
הוא במנוסה מאז יום ולנטיין,
אחרי רצח אחד ושני מקרי אונס לפחות, וייתכן שזה לא הכול.
"רוצחים סדרתיים", זה ביטוי ששומעים אותו הרבה.
הוא היה אחד מהם.
תרגום כתוביות: ברונק פרלמוטר