FOR FEMOGTYVE ÅR SIDEN RYKKEDE NYPD UD
TIL DET DØDELIGSTE MASSEMORD I NYERE AMERIKANSK HISTORIE.
Dette er ægte oplevelser, faktiske begivenheder, der fandt sted.
Det er det største mord, vi nogensinde skulle efterforske.
Tusindvis af mennesker blev dræbt i dette angreb.
Vi var uforberedte.
Uforberedte som mennesker, ikke engang bare som professionelle.
Jeg følte mig ikke i kontrol, som når jeg efterforskede en sag.
Jeg følte bare, at jeg prøvede at overleve til i morgen.
Man opdager, hvad man er gjort af.
Man opdager, hvad det vil sige at være en holdspiller.
Man opdager, hvem ens partner er.
Man opdager, hvor vigtigt livet er.
Halvdelen af byen kendte en,
eller havde en slægtning, som døde i World Trade Center.
Men tiden er gået.
Nogle mennesker i dag har ikke oplevet noget sådant.
De har ikke set, hvordan det er, når tragedien virkelig rammer.
Og hele byen stod sammen.
NEW YORK HOLDER UD
Ens baggrund og nationalitet var irrelevant.
Vi var alle mennesker den dag.
Femogtyve år senere
vil det altid være datoen, som deler mit liv.
Den verden, der fandtes d. 10. september, er væk.
Det førte til 20 års krigsførelse.
Min verden ændredes.
Hele verden blev forandret.
Vores job er at sikre, du kan sove trygt om natten.
Familier vil vide, hvem der har dræbt deres slægtning.
Medfølelse for ofrene, det er det vigtigste.
Jeg elsker at få et kig bag kulisserne. Hvad skete der i virkeligheden?
Man vil finde frem til sandheden.
Det gør kriminalbetjente.
Ens instinkt er at hjælpe folk.
I New York City er NYPD…
Det er alt.
Det var det mest fantastiske at kigge op på tårnene nedefra.
PENS. BETJENT
Især som barn stod man bare sådan her.
Og det bliver bare ved, som en trappe op til himlen.
Min tante JoAnn arbejdede i World Trade Center.
Hun arbejdede i Nordtårnet på 103. etage og på 105. etage.
Hun arbejdede for Cantor Fitzgerald, et børsfirma.
Hun begyndte der, da hun var 18.
Hun endte med at blive vicepræsident, partner.
JoAnn var min tante, men hun var mere som min søster.
Hun sørgede altid for, at jeg ikke havnede i problemer.
Hun var kun 13 år ældre.
Da hun begyndte at arbejde der,
tog hun mig med til World Trade Center for første gang.
Som femårig
er man begejstret for ting, man aldrig har set før.
Og her steg jeg på elevatoren, og det var som et rumskib.
Man er deroppe på et par minutter, over hundrede etager.
Det trykker for ørerne. Man stiger ud.
Og når man trådte hen til vinduerne, føltes det lidt som…
PENS. NYPD-VICEKOMMISSÆR
Der var langt ned.
Hundrede og ti etager i hvert tårn.
Der kan være op mod 50.000 mennesker på en given dag.
Bygningerne havde eget postnummer.
Det er noget…
PENS. NYPD-KOMMISSÆR
Hvor end man bor i USA, er der et område med et postnummer.
Disse to bygninger havde deres eget.
De var designet til at modstå kraftig vind, storme,
lynnedslag, fly, der ramte dem.
Det blev opfattet som umuligt at ødelægge.
DEN 26. FEBRUAR 1993
En bombe dræbte fem, sårede over 1.000, rystede World Trade Center
og skabte kaos på Lower Manhattan.
I februar 1993 var der et terrorangreb.
BOMBEHOLD
Terrorister placerede sprængstoffer i en varevogn
og parkerede den i en parkeringskælder.
Den eksploderede, men skaden var minimal.
En i nærheden af mig sagde: "De tårne er utrolige."
"De kan modstå den enorme eksplosion. Jeg kan ikke tro det."
Jeg tænkte aldrig, at tvillingtårnene var et mål
for internationale terrorister, indtil den dag.
Da indså jeg, at de var et symbol på styrke.
Et symbol på stolthed.
Når man fløj over Atlanterhavet,
kunne man se tårnene.
Året efter satte man cementafskærmninger op,
så ingen kunne komme tæt på
med en lastbil eller en bil fyldt med nogen form for sprængstof.
PENS. NYPD-POLITIBETJENT
Så følte man: "Det sker ikke igen."
DEN 11. SEPTEMBER 2001
Det var en tirsdag.
Dejligt vejr.
Jeg husker himlen som skyfri.
Og jeg skulle i retten.
Jeg var i kriminalitetsenheden.
Jeg skulle i retten i en sag om en lommetyv.
Så jeg kom til byen med færgen.
STATEN ISLAND-FÆRGEN
Jeg stiger af båden på Manhattan-siden.
Jeg begyndte at gå mod togstationen.
Blot få skridt fra færgen hører jeg en række eksplosioner.
KL. 8.46
Det lød som…
Jeg sagde faktisk: "Hvad fanden var det?"
Men jeg fortsætter med at gå.
Jeg tager metroen mod retsbygningen. Jeg skulle være der kl. ni.
Jeg vågnede på betjentsovesalen i det 13. distrikt.
Som betjent sker det, at man ikke er hjemme i et par dage.
Jeg stemplede ind, og jeg husker, at ABC News kørte.
Jeg så, at tvillingetårnene var blevet ramt af et fly.
Det lød som et missil, ikke et fly.
Så var der en høj eksplosion.
Centralen ringede og sagde, at et lille Cessna-fly
var fløjet ind i World Trade Center.
Og jeg kan se fra West Side Highway,
at det ikke var et lille Cessna.
Det var et kæmpestort jetfly.
Hold da kæft!
Jeg trak i arbejdstøjet.
Jeg vidste, at en sådan ting ville medføre mange dødsfald.
Jeg havde lige sat mine to sønner af ved PS 116, da jeg hørte det over radioen.
En stor katastrofe i New York City her til morgen.
Som chefkriminalinspektør på Manhattan,
nok den eneste, der boede på Manhattan, forventedes det, at jeg ville rykke ud.
Så jeg tog hjem og tog jakkesæt på som en af de få,
der rykkede ud til World Trade Center.
Jeg havde fået en reprimande i maj for at rykke ud til et mord uden jakkesæt.
19. DISTRIKT
Jeg er i det 19. distrikt i patruljeområdet Manhattan Nord.
Det var uden fortilfælde.
Så de mobiliserer folk på tværs af byen for at hjælpe til ved World Trade Center.
Jeg var politibetjent i det 19. med Pete Panuccio.
Centralen ringer og anmoder om den første en-og-otte-udrykning,
otte betjente med en vicekommissær.
Vi kører ned mod World Trade Center 1.
Joanne Dowd var med i den første gruppe fra det 19. distrikt, der kørte afsted.
19. DISTRIKT
Vi skulle alle mødes på hjørnet af Church og Vesey.
Jeg sagde til kommissæren: "Lad os bare tage en patruljevogn."
"Vi kører derned."
Jeg sidder i toget.
Jeg står af ved den kommunale bygning, man altid ser i I lovens navn.
Da jeg går mod de ikoniske søjler,
kigger alle folk bare op.
Mit blik drejer mod, hvad de kigger på.
Jeg ser det kæmpestore hul i Nordtårnet.
De tårne var gigantiske.
Titusindvis i hver bygning hver dag. Jeg kender så mange deroppe.
Jeg ringer straks til 212-938-5029.
Nummeret til JoAnns kontor.
Jeg hører bip, bip, bip. Ikke den typiske "optaget"-lyd.
Det er en slags "ude af brug"-biptone.
Den er ni. Hun bør være på arbejde.
Nu tænker jeg: "Pis."
Vi må derhen.
Og pludselig,
den første lyd, som jeg troede, jeg hørte som et ekko,
hører jeg nu uden ekko.
En stor eksplosion.
Og så rammer jeg fortovet.
Der kom sgu endnu et fly.
KL. 9.03
Vi er på 78. etage i Sydtårnet.
Jeg er kun i live, fordi vi stod i den anden side af bygningen,
fra hvor flyet ramte.
Jeg faldt pladask ned på gulvet. Og jeg anede ikke hvorfor.
Alt blev mørkt.
Folk græder og skriger.
Jeg puffede til kvinden ved siden af mig, som jeg kendte.
Jeg sagde: "Er du okay?"
Intet svar. Jeg vidste, hun var død.
Der ligger døde mennesker overalt.
Det var grimt og kaotisk, og ingen vidste, hvad der foregik.
Drabsenheden var, sammen med alle andre,
involveret i et katastrofeberedskab til området.
To af mine partnere og jeg kørte med fuld udrykning fra det 13. distrikt.
I næste nu stod der røg ud af Sydtårnet.
Så indser man, at noget har ramt det andet tårn.
-Du godeste. -Åh gud.
Der er endnu et.
Åh gud.
Du godeste.
Vi kiggede på hinanden i bilen og sagde:
"Det er fandeme ikke et uheld."
Det første, jeg tænkte på, var min kone.
Hun arbejdede for et firma kaldet Salomon Smith Barney.
Jeg vidste, hun var i byen, og at hun havde klienter
i en af World Trade Center-bygningerne.
Og at hun ofte var der.
Så det optog mig fuldstændig.
Jeg havde en gammel klaptelefon, en StarTAC, eller hvad de nu hed.
Jeg prøver at ringe til hende på arbejdet,
ringede til hendes mobil, og jeg kunne ikke komme igennem.
Der var helt dødt.
Der var intet signal, ingenting.
Der var kaos i byen.
Folk efterlod deres biler midt i vejkryds.
Glem den skide bil! Kom nu med!
Vi prøver at nå hen, hvor vi skal være, på hjørnet af Church og Vesey.
KOMMANDOCENTRAL
Vi nåede til midten af Maiden Lane, hvor vi sad helt fast.
Vi forlod bilen og steg ud.
Vi begynder at løbe mod World Trade Center.
Da vi nærmer os tårnene, kigger vi op.
Folk hænger ude på de bærende bjælker.
Sort røg vælter ud.
Folk kaster sedler ned.
"Hjælp mig. Jeg er på den eller den etage."
Det er…
Man er ligesom…
Man fatter det slet ikke.
Og vicekommissæren siger: "Kom så. Lad os bare fortsætte."
"Vi skal nå frem. Så fortæller de os, hvad vi skal gøre."
Branden på 78. etage var ufattelig.
Der lød en masse smæld, og vi vidste ikke, hvad der skete,
men ilden blev bare værre.
Noget fra loftet faldt ned ved siden af mit hoved.
Jeg tænker: "Det kan ikke passe. Jeg må ud herfra."
"Jeg er på 78. etage i en bygning i brand, og jeg aner ikke, hvordan jeg kommer ud."
Ens instinkt er at hjælpe dem, som løber mod en.
Så jeg var på vej afsted,
da min vicekommissær greb mig i nakken og trak mig tilbage.
Og der var en, der sprang
og landede foran mig.
Og dræbte en anden foran mig.
Det var brutalt.
Brutalt at se på.
Vi kunne intet gøre.
Det er ikke så meget synet, men nærmere lyden.
Undskyld.
Når en krop rammer jorden
fra den højde,
lyder det som knust glas.
Og den bliver ødelagt.
Jeg er drabsefterforsker i New York, så jeg har set død,
forfærdelige mordscener,
vold, den slags.
Noget af det mest foruroligende, som jeg ikke kunne give slip på,
er, at de stakkels mennesker hellere ville springe i døden
end at brænde levende.
Sikke et valg.
SYDTÅRNETS ANSLAGSZONE: 77.-85. ETAGE
Da jeg var der på 78. etage, tænkte jeg:
"Mine to drenge har brug for mig, men jeg ved ikke, hvordan jeg kommer ud."
Der er for mange brokker, og man kan mærke varmen.
Jeg løb ind i to kvinder, og to fyre kom hen til os,
og vi fandt en tom trappeskakt.
Vi nåede ned til 75. etage,
og der kom to brandmænd op ad trappen.
De havde store ilttanke på ryggen og alt muligt udstyr med.
Vi sagde: "I må op til 78., det er virkelig slemt."
Jeg kan huske, de sagde:
"Tænk ikke på os. Bare tænk på jer selv."
"Kom ud. Vi tager os af, hvad der sker på 78."
Det gav et godt indblik i, hvordan folk tænker,
og hvordan redningsmandskab reagerer på den slags situationer.
Kom så!
Distrikterne i det sydlige Manhattan var allerede ved at få folk ud af bygningerne.
Alle distrikterne fra det nordlige Manhattan var hos os.
Vi flyttede til Park Place,
omkring en halv karré fra World Trade Center.
De udpegede fire til hver etage for at hjælpe med evakueringen.
På vej ned stødte vi på nogle brokker,
som det lykkedes os at kravle over for at komme ned på 40. etage.
Der var en politibetjent i elevatoren, som sagde:
"Kom herind. Jeg får jer ud."
Vi kom ned til stueetagen.
Der var kun støv og ting hulter til bulter overalt.
Det var ufatteligt. Man havde næsten intet udsyn.
Vi gik ud af døren.
Jeg forstod ikke, hvad der foregik.
"Kaotisk" er det mest passende.
Jeg så nok lige så ilde tilredt ud som enhver anden,
så en betjent kom og tog fat i mig.
Jeg kendte hende ikke.
Jeg ved bare, at nogen hjalp mig.
Så tog nogen et billede af mig.
Betjenten satte mig ned på fortovet. Så førte de mig hen til ambulancen.
Så gik hun ind i bygningen igen.
Jeg kører ned til World Trade Center.
Da jeg ankommer,
ligger der er en flymotor midt på gaden.
Og jeg fik den tanke at finde serienummeret på den
for at identificere flyet.
Under al den stress
skiftede jeg til efterforskerrollen i stedet for chefrollen.
Jeg måtte tage mig selv i kraven.
Jeg går over til et midlertidigt hovedkvarter
på den anden side af gaden fra Sydtårnet
for at ringe til mine overordnede.
Jeg er næsten ved World Trade Center.
Jeg står der helt alene og tænker: "Hvad gør jeg?"
Det har vi aldrig trænet på politiskolen.
Jeg er 27 år.
Eller 28, en af de to.
Jeg var stadig en relativt ung knøs.
Hvad gør jeg? Jeg tænker:
"Hvordan fanden kommer jeg derop og får hende ud?"
JoAnn har været i mit liv altid.
Hun var stolt af min karriere. Hun kom til dimissionen på politiskolen.
Hun lånte mig 3.000 $ til mit første hus.
Hun var der altid.
Hvordan fanden skal jeg nu hjælpe hende?
Jeg ledte efter svaret.
Til sidst støder jeg på min kommissær.
Vi går sydpå, så vi er foran Verizon-bygningen.
Jeg hører en rumlen.
Mobiltelefonerne virker ikke.
Jeg taler på en fastnettelefon.
Telefonen begynder at ryste og bevæger sig hen over bordet.
Jeg tænker, det er metroen.
Jeg mærkede jorden bevæge sig.
Rumlen tog til.
Det var ligeså højt som en eksplosion.
Men det var som en rullende høj lyd.
Det lød sådan…
Og alt jeg ser, fra 30. etage og ned…
Åh gud!
KL. 9.59
-Ned! -Kom derover!
Et par gader fra World Trade Center
så jeg hvid røg vælde ud fra, hvor Sydtårnet var.
Åh gud!
Røgen havde kurs direkte mod min partner og mig
i meget høj fart.
Vi så instinktivt på hinanden og stak i løb,
"røv og albuer," som vi kalder det.
Vi spurtede i sikkerhed i Syms stormagasin.
I det øjeblik siger min kommissær:
"Løb, for helvede!"
Kom væk herfra!
-Afsted! -Kom så!
Alle de betjente, som var der med mig for at hjælpe med evakueringen,
kom løbende mod mig som en flok tyre.
Jeg ramte fortovet med ansigtet først,
og de løb oven på mig.
Det kan man vel ikke fortænke dem i.
Selvom jeg var vred.
Jeg hørte mit knæ knække, min ryg knække.
Jeg havde smerter lige med det samme.
Jeg blev bogstaveligt talt korsfæstet til fortovet.
Jeg kunne ikke røre mig.
To gutter fra det 23. distrikt,
som jeg aldrig fik navnene på,
det samme skete for dem.
De spurgte: "Kan du gå?" Jeg sagde: "Jeg kan løbe. Kom."
Kom så!
Vi prøvede at komme foran murstøvet, men vi kunne ikke.
Så vi drejede ned ad Broadway,
knælede og forsøgte at dække os til, så godt vi kunne.
Vi ville ind i World Trade Center 7,
som er stik nord for tvillingetårnene.
Det lignede det sikreste ly i nærheden.
Dørene var låst.
Jeg ville trække min pistol og begynde at skyde på glasset.
Jeg ville ikke fanges ude på gaden.
Nogen skubber døren op indefra og skriger:
"Kom herind!"
Vi løb ind.
Man er i et glasatrium, som er to, tre etager højt.
Glasset går i stykker inde i lobbyen,
og stedet fyldes øjeblikkeligt med skidt og støv.
Det var virkelig det mest skræmmende øjeblik i mit liv.
Og jeg har stået i nogle farlige situationer i min karriere.
Men pludselig går det op for en, at…
"Jeg skal dø her."
Nogle ting går langsommere, mens andre går hurtigere.
Det er utroligt, hvad hjernen kan bearbejde.
Jeg er ikke dybt religiøs.
Men hvis man tror, man skal dø, må man hellere få styr på sit lort tjept.
Og det var det, jeg…
Jeg sagde: "Gud…"
Jeg havde været ædru i 14 år ædru dengang.
POLITITORVET 1
Det første, jeg tænkte på, var:
"Ved du hvad, Gud? Tak for de sidste 14 år."
"Pas på min familie."
Og jeg tænker: "Nu sker det. Det skal bare overstås."
WORLD TRADE CENTER 7 - NORDTÅRNET
Bygningen, jeg befinder mig i, fyldes op med, hvad jeg tror, er røg.
Jeg husker fra tidligt i folkeskolen, at når man har med røg at gøre,
skal man ned på alle fire og kravle.
Men denne røg er helt tæt
i bunden og tyndere højere oppe.
Det forvirrer mig og får mig til at sætte spørgsmålstegn ved alt, jeg lærte
af søster Elizabeth på den katolske skole i 1968.
Det er væk! Hele tårnet!
Det er væk!
Hold da magle!
I World Trade Center 7 blev vi ikke ramt af nogen større murbrokker.
Du er ikke død.
Kom i sving. Vær nyttig.
Man kan næsten ikke se inde i bygningen.
Jeg har en lille skodlommelygte med,
og jeg hører folk råbe op ad rulletrappen,
så jeg går derop.
Jeg er den eneste betjent der.
Fyren var en slags…
Måske en brandchef, måske en sikkerhedsvagt.
"Gudskelov, politiet er her."
Jeg tænker:
"Ja, kavaleriet er ankommet, det er mig, og det er ikke meget."
Sydtårnet er kollapset.
Nu må vi omgruppere.
Vi begynder at gå mod Nordtårnet.
Ser brandmændene.
De hælder vand i øjnene.
De græder.
Der er almindelige civile, som slap ud af bygningen.
Jeg tog fat i en fyr og gav ham et stort kram.
En fuldvoksen mand, meget ældre end mig, sikkert i fyrrerne…
Og han græder, og…
Igen, chok.
Jeg er i chok.
"Det skal nok gå."
Støvet lagde sig.
Og vi gik mod det, der nu er kendt som "Ground Zero"
for at hjælpe med at fremskynde evakueringen.
Da vi nåede frem, var det der bare ikke.
Der var et skår af bygningen midt i krydset mellem Church og Vesey.
Selvom Sydtårnet bliver ramt sidst,
kollapser det først, fordi det blev ramt længere nede,
hvilket kompromitterede bygningens styrke.
DEN 26. FEBRUAR 1993
Efter bombeangrebet mod World Trade Center i 1993,
blev vi oplært i, at et fly ikke kunne vælte tårnet
udelukkende med slagkraften.
Men nu er jeg villig til at ændre mening.
Kom væk. Det andet tårn styrter snart.
-Har de sagt… -Ja, det kollapser snart.
Vi stillede en flok betjente op for at holde alle på afstand af bygningen.
Det var tydeligt, den anden også ville kollapse.
-Kom så væk herfra! -Vi er på vej!
Jeg ser en masse ambulancereddere. Jeg siger: "Hvad har I gang i?"
"Vi går ind i bygningen igen."
"Du er skør."
Nej, der er folk derinde, som skal ud. "
Jeg følte mig som en kujon,
fordi jeg var på vej væk.
Så jeg tænkte: "Fuck det. Han skal ikke have noget på mig. Jeg bliver."
Flyt jer! Kom så!
Nordtårnet havde antennen på toppen, og den begyndte at hælde.
Vi begyndte at høre lyde.
Jeg gjorde da.
Det knagede.
Og vi er to gader derfra.
En rumlen.
Da ser jeg, at tårnet begynder at falde.
KL. 10.28
Tårnet styrter sammen!
Kom væk fra det!
Da bygningen styrtede sammen, så jeg mine to drenge for mig…
…tilskynde mig til
at løbe så hurtigt, jeg kunne.
Og at kaste mig ned.
Kom herover.
Jeg gemmer mig ved en kantsten.
Alle mine 250 kilo i et smældfedt korpus
klemt ned i 15 centimeters fortov for at overleve.
Jeg husker min militærtræning, pegede fødderne mod eksplosionen.
Der var orkanvinde.
Jeg ser til højre, og der ligger en lastbil på siden.
Så bliver det meget mørkt.
Jeg kan ikke se.
Og alt er meget stille.
Jeg tænker, om jeg er død.
Jeg føler ingen smerte.
Og så pludselig kunne jeg slet ikke trække vejret.
Jeg må stikke mine hænder fysisk ind i min mund
og rage klumper af cement ud.
Jeg hoster, og jeg er på alle fire.
En kvinde tog mig
med over til en brandhane for at rense mine øjne.
Hun giver mig vand. Jeg husker stadig hendes ansigt.
Det er en af de bedre øjeblikke den dag.
En, der hjalp mig, da jeg var i nød.
Jeg håbede, at JoAnn slap ud.
Jeg håbede, at dem, hun arbejdede med, slap ud.
Jeg håbede, de fleste slap ud.
I sådan en choktilstand
begriber man ikke omfanget af det, man er vidne til.
SYMS TØJBUTIK
Vi er i Syms stormagasin.
De folk, der havde handlet derinde, så panikslagne ud i ansigtet.
"Vi må få dem ud. Vi må gøre noget."
Hvad der end var i røgen, følte jeg, mine øjne brændte.
Så vi fandt nogle lommeklude, vædede dem og delte dem ud.
Vi bad alle, de ansatte og folk derinde,
om at dække deres ansigter med lommekludene
og undgå at inhalere, hvad det så end var.
Vi fik alle til at gå sydpå mod vandet i gåsegang.
Begynd at gå. Kom så.
Der lå færger klar, folk med private både.
De tog folk med for at få dem væk fra Manhattan.
Jeg og mine partnere ville ikke forlade stedet.
Vi tænkte: "Hvad gør vi nu?"
Jeg tænkte igen på min kone, og om hun var i sikkerhed.
Jeg prøvede at ringe til hende igen på min mobil,
men uden held.
Jeg kunne ikke komme igennem til nogen.
Jeg kunne ikke ringe.
Der var intet signal.
På det ene tårn var den sendemast,
der stod for de fleste mobiltelefoner, tv, radio.
Så vi havde ingen kommunikation med andre bureauer.
Vi har en punkt-til-punkt-kommunikation med politiet.
Så man kan høre hinandens transmissioner.
Kommandocentralen er nord for Vesey Street.
10-4.
Men intet andet.
Og der er ekstremt stille.
Man kan kun høre brandmændenes alarmer
til den ilt, som de har på ryggen.
Det er så stille, men alligevel øredøvende
i den kløft, som det område på Manhattan er.
En af de ting, jeg oplevede den dag,
når jeg ser tilbage på det, var ensomhed.
At være adskilt fra mine kolleger.
Det stinker for en betjent.
I en så katastrofal scene
blev det næsten for overvældende, fordi man bare er helt afskåret.
Jeg tænker: "Lad mig prøve at finde dem, jeg skal være hos."
Jeg går forbi en bar.
Det er underligt.
En tanke slog mig.
Ingen ville bebrejde dig, hvis du gik om bag baren,
tog den flaske Johnnie Walker og skænkede dig et shot.
Med sygdommen alkoholisme
sidder det konstant i baghovedet:
"En lille sjus lige nu ville ikke gøre noget."
Det er de samtaler, der kører inde i mit skøre hoved.
Og jeg tænker…
"Ikke i dag. Jeg skal arbejde."
Og…
Jeg er stadig ædru i dag. Jeg nærmer mig 38 år.
Jeg var den politiinspektør, der overså alle kriminalbetjente i Bronx.
Vi skynder os ind til byen.
Vi var ved Trinity og Liberty,
da Nordtårnet kollapsede.
Ved Trinity og Liberty ved jeg, der ligger en Burger King på hjørnet.
Så jeg så mit snit til
at gøre Burger King til et midlertidigt hovedkvarter.
Jeg begyndte bare at uddele opgaver,
og vi rykkede ud i løbet af dagen.
Politiet løb ind til byen fra Brooklyn, fra Upper Manhattan.
Det var den eneste gang i min karriere, hvor jeg ikke havde lyst til at arbejde.
Jeg ville være hjemme for min familie.
Det ønskede jeg, men det måtte jeg desværre droppe
og haste fra Queens til Manhattan.
Jeg kom fra Bronx.
Min bil virkede ikke den dag,
og det var ufatteligt, for alt var lukket.
Togene blev stoppet.
Alle gik tilbage fra Manhattan.
Jeg prøvede at blaffe ind til byen, men uden held.
Så jeg tog en bus, der var proppet.
Jeg stod af på 21st Street og gik hen til mit distrikt.
DET 13. DISTRIKT
Så mange, jeg kendte, var savnet.
Ingen vidste, hvor nogen var.
Politiet begyndte at arbejde med savnede personer.
Civile, redningsfolk…
Mange af os kom på en liste over alle, der var savnet.
Enheder, brug ikke radioen et øjeblik. Jeg har en såret kvindelig betjent.
Vi lytter efter folk, som er fanget i bygningen.
Kvindelig betjent, hvor er du? Hvad var din sidste placering?
Jeg kravlede ind og ud af hulrum for at komme ind til hvem som helst,
indtil mine sko og mine arme blev forbrændte.
Der var bekymring om:
"Hvordan håndterer vi så mange savnede mennesker?"
"Hvordan kan vi bekræfte, om de er væk?"
"Hvordan ved vi, de er i bygningen?"
Jeg forlader det 13. distrikt og går sydpå til området ved World Trade Center.
Jeg ville finde min nabo Bill McGinn for at se, om han var okay.
Før jeg forlod min lejlighed den dag, havde Bills kone banket på min dør.
Hun sagde, Bill var på arbejde.
Hun ringede til ham. Der var intet svar.
Jeg sagde: "Jeg ser, om jeg kan finde ham."
Vi kiggede os om.
Jeg spurgte alle: "Har nogen set Bill McGinn?"
"Fra brandstationen ved 10th Street og Greenwich."
"Har nogen set den afdeling?"
Jeg spurgte en brandmand, som sagde:
"Alle i den afdeling er væk."
Jeg havde det så skidt.
Hans datter Cordelia var omkring seks år.
Hun havde været hjemme hos mig den morgen.
Hun legede med min søn, og på et tidspunkt siger hun:
"Jeg har tabt min tand!" Hendes første tand.
"Jeg glæder mig til at vise det til min far!"
At hun så gerne ville vise sin far det, når han nok aldrig kom hjem igen,
gjorde mig virkelig trist.
Vi endte ved FDR Drive ved Manhattan Bridge.
Jeg kan huske, at jeg så nogen råbe: "Vend om!"
"Der er en bil på broen! De sprænger Manhattan Bridge!"
Alle går i panik, jeg, mine to partnere og alle andre.
Jeg tænker: "Hvorfor fanden løber vi?"
Bombeholdet kom, ingen sprængstoffer, intet galt med bilen.
Den var efterladt.
Men i starten gav det mening, fordi jeg tænkte: "Hvad sker der nu?"
Vi var i panik.
Det føg med rygter.
Der var noget i stil med otte forsvundne fly,
stadig savnede.
Rygter, men nogle af dem var ikke rygter.
Vi fandt ud af, at Pentagon blev ramt.
Vi fik nys om flystyrtet i Shanksville, Pennsylvania.
Med alle disse angreb flere steder
vidste vi ikke, hvad terroristerne havde planlagt.
Om de ville ramme Empire State Building.
Om undergrundsbanen ville blive ramt.
Vi vidste kun, at det skete i dag, og at det skete flere steder.
Mens vi fortsatte med at hjælpe folk,
havde jeg stadig ikke talt med min kone.
Jeg prøver igen at ringe til hende.
Så kommer jeg igennem til den person, vi hyrede til børnepasning.
Jeg spurgte, om hun havde hørt fra min kone, og…
"Ja, hun er på vej. Hun er i New Jersey."
Hun var uskadt, så…
Da kunne jeg bedre fokusere, yde hjælp
og forhåbentlig redde folk, der var fanget i tårnene.
På det tidspunkt er jeg i chok.
Jeg er dehydreret, og jeg vandrer rundt alene.
Jeg går op til Woolworth-bygningen
og ser tilfældigvis Pete Panuccio,
min chef fra det 19., som jeg havde nattevagter sammen med,
og jeg siger: "Et kendt ansigt!"
Og han siger: "Åh gud, Joanne, hvor har du været?"
At blive genforenet med en betjent fra 19. distrikt var en stor lettelse.
Hun er i live.
Vi havde måske kun været en gade eller to fra hinanden næsten hele tiden.
Så kaotisk var det.
Han siger: "Du ser forfærdelig ud."
"Du ser heller ikke selv for godt ud."
Joanne haltede slemt.
Da jeg så hendes knæ, tænkte jeg…
Jeg havde nok ligget på jorden og hylet og skreget,
men hun sagde:
"Vi er okay. Lad os komme i sving. Jeg tager på hospitalet senere."
En chef kommer forbi og siger:
"Vi har brug for folk på gaden ned til World Trade Center 7."
Den stod i flammer.
KL. 17.20
Bygningen afgav et dødssuk.
Vi løb.
Der var en gigantisk støvsky, som blæste lige på tværs af Broadway.
Og man tænker: "Hvornår slutter denne dag?"
Da jeg endelig kom hjem,
kunne jeg ikke fatte, at jeg var hjemme.
Min datter krammede mig så hårdt, hun kunne,
og sagde: "Jeg vidste, du var okay."
"Jeg vidste, du var okay."
Og jeg sad i et badekar,
og min tiårige badede mig.
Hun sagde: "Jeg har dig."
"Jeg er så heldig, at du kom hjem."
Min kone og jeg var meget følelsesladede, og vi kyssede min datter.
Hun sov inde hos os den nat.
Sådan en følelse af frygt eller noget,
der bare havde…
Jeg gav slip på det bare ved at være hjemme,
ligge i sengen, være med min familie.
Det var sådan en lettelse.
Jeg sov kun en times tid.
Tog et bad, nyt tøj på, vendte om og tog tilbage på arbejdet.
De bad os være tilbage kl. 4.
DEN 12. SEPTEMBER 2001
Mens afdelingen organiserede sig, fik alle specifikke instruktioner.
Alle betjente blev brugt på den ene eller anden måde
i forbindelse med World Trade Center.
Jeg arbejdede ved bunken.
BUNKEN: STEDET FOR WORLD TRADE CENTERS KOLLAPS
Efter et par dage siger min overordnede til os:
"Alle kriminalbetjente, gå tilbage til stationen, klæd om,
tag jeres civile tøj på."
"I går ud og finder folk, der plyndrer."
Jeg rystede på hovedet.
Jeg sagde: "Nej."
Jeg græd. Jeg var hysterisk.
Jeg sagde: "Jeg må sgu derind igen."
"Jeg skal ikke lede efter plyndrere. Jeg er ligeglad."
"Jeg går derind. Jeg leder efter JoAnn."
Jeg ser på min overordnede, og han siger:
"Gå du bare tilbage ind i bunken."
"Vær der så mange dage, du har behov for."
"Men hold kontakten. Lad os vide, du er okay."
REDNINGSSTED KUN AUTORISERET PERSONEL
Mens de gennemgik og stregede navne på listen med savnede,
fandt vi ud af, at 2.976 civile,
37 havnebetjente,
343 brandmænd fra New York City
og 23 politibetjente fra NYPD
var døde i og omkring tårnene.
Jeg kendte desværre en hel del af dem.
En af dem var Moira Smith.
Jeg havde lige set hende ved skrivebordet på stationen den morgen.
Det gjorde ondt, for hun var fra mit gamle kvarter.
Moira var den eneste kvindelige betjent, der var omkommet inde i bygningerne.
Hun var politibetjent i mit distrikt.
"Hvad?" Jeg kender Moira. Hun havde en lille pige.
Jeg havde set hendes datter i omklædningsrummet
på kvindernes betjentsovesal.
Hun var så sød med røde kinder.
Det var meget hårdt.
MOIRA, KORT FØR SIN DØD
Vi så et foto i en avis af Moira, der reddede en overlevende,
fik ham ud af bygningen.
Jeg ved ikke, hvornår jeg blev indlagt på hospitalet
eller kom ned på gaden,
men det var vel omkring, da tårnet kollapsede.
Så det var ikke langt fra, at jeg ikke ville have været her.
Jeg ved ikke, hvor mange betjent Smith havde hjulpet
ud af World Trade Center, før hun hjalp mig.
Hun var i sandhed tro mod sin opgave som politibetjent.
Hun gik tilbage ind i faren og forsøgte at redde flere.
Som tiden gik, indså min familie, at JoAnn ikke ville komme hjem.
Vi havde opgivet håbet.
Virkeligheden satte ind.
Så de lavede en aftale med bedemanden.
Den dag, de gjorde det, kom jeg hjem fra arbejde.
Telefonen ringer.
"Brian, onkel Mike er i telefonen."
Jeg kunne høre det på hans stemme. Han er en stor, kraftig fyr.
Helt grådkvalt. Han siger: "Ja."
"Har nogen ringet til dig?"
"Nej, hvorfor?"
"De har fundet JoAnn."
"Pis."
Nu er hun fundet.
Og…
Det gør stadig ondt.
I det mindste
vidste vi det.
Med sikkerhed.
Desværre var der mange, der ikke fandt nogen.
Og måske aldrig gør.
Vi var heldige nok, hvis man kan sige det,
at få det i de første par uger.
Jeg har brug for en spandkæde. Send den tilbage.
Den sidste redning var 27 timer efter kollapset.
Derefter var der ingen.
Redningsarbejdet blev hurtigt til bjærgningsarbejde.
På retsmedicinerens kontor fortsatte vi med at identificere,
mærke, gøre alt, vi kunne,
for at få dem tilbage til deres familier.
Sorgcentret var trist.
Jeg husker en familie, der stillede mig alle mulige spørgsmål,
mens jeg laver papirarbejde eller tager en hårbørste
og tester den for at få dna ud af den.
Det var hjerteskærende
at se frygten og tristheden i deres ansigter.
2.976 civile blev myrdet den morgen.
Femogtyve år senere er 60 % blevet identificeret.
40 % af familierne har intet at begrave.
Og uden svar bliver man skør.
En ting ved 11. september er, at jeg vænnede mig til lugten af død.
I lighuset så jeg så meget død.
I starten kunne jeg ikke klare det. Jeg fik kvalme.
Men efter lidt tid generede lugten mig ikke mere.
Vi havde 11 eller 12 kølebiler stående på en tom grund.
Der kom en kvindegruppe og begyndte at komme med blomster,
store kranse, som de satte på lastbilerne for at ære folkene inde i dem.
Vi dækkede hele området i et stort hvidt telt,
og det blev Memorial Park.
Folk skrev ting på væggen.
De satte billeder op.
Og et af de billeder…
Det var tydeligvis skrevet af et barn, og øverst stod der: "Mor."
Det var en påmindelse om, hvem vi ledte efter.
EFTERLYST
HAR DU SET FAR?
Nogle måneder senere fandt de min nabo, Bill McGinn.
Hans kone fortalte mig: "De fandt ham i går aftes."
Jeg var i lighuset den dag. De bragte to brandmænd ind.
Jeg vidste ikke, han var en af dem. Det opdagede jeg senere.
Jeg bemærkede, at når det regnede, stilte han altid sine sko uden for døren.
Der var Bills sko, Cordelias sko og Liams sko.
Altid børnenes sko.
Og en dag efter 11. september kom jeg hjem, og det regnede.
Jeg ser Liams sko og Cordelias sko, men Bills sko er der ikke.
Og så slog det mig.
"Jeg kan ikke tro, at han er væk."
Hver gang en førstehjælper blev fundet, gik alt i stå.
Et amerikansk flag blev placeret over det, og alle stod op og gjorde honnør,
mens den person blev bragt ud fra Ground Zero.
Det var…
Man får tårer i øjnene.
Hele bjærgningsindsatsen varede omkring ni måneder.
Den fortsatte indtil maj 2002.
Jeg havde det svært.
Jeg bruger tid på arbejdet, hvor jeg ikke kan fungere.
Jeg græder og…
Jeg ligger i fosterstilling.
Jeg prøver at huske, hvad jeg gjorde, og forskellige ting, og…
Det var der, jeg blev bange.
Begyndte at tænke på det lort, der var sket. Jeg ved det ikke.
Mordene fortsatte.
Folk blev ved med at dø uden for World Trade Center.
Så vi måtte fastholde efterforskningspersonel på gaden.
Det bragte lidt normalitet tilbage i hverdagen,
men vi fik ikke fri efter bjærgningsarbejdet.
En fra vores hold blev sendt hen til retsmedicineren,
og nogle gange var to af os ved bjærgningen
på lossepladsen på Staten Island.
Fresh Kills var en forladt losseplads på Staten Island,
hvor de flyttede murbrokkerne hen.
Det var kriminalbetjentenes ansvar
at gennemgå murbrokkerne og forsøge at finde kropsdele
eller ting, der tilhørte enkeltpersoner.
Først gav de os en rive og sagde: "Gennemgå det."
"Hvis du finder et id eller en knogle,
så læg det i de her spande."
Jeg meldte mig frivilligt, og det var enormt tilfredsstillende.
Man giver forhåbentlig nogle oplysninger
til et familiemedlem et sted.
Efter et stykke tid blev de klogere.
De uddelte beskyttelsesdragter,
støvler, handsker og masker, når man gennemgik brokkerne.
Desværre er det nok der, jeg har min kræft fra.
Jeg har fået prostatakræft.
Jeg er heldig. De opdagede det tidligt.
Størstedelen af dem, der arbejdede dernede,
ender med en sygdom relateret til 11. september.
I 2021 fik jeg en forpulet sms om, at jeg havde kræft.
Urologisk kræft, meget sjælden. En ud af fire millioner mænd får det.
Jeg havde ondt af mig selv i måske ti minutter.
Og jeg gik fra at føle mig som et offer
til at føle: "Jeg er klar. Kom an."
"Lad os gøre det. Få det lort ud af mig."
Og det var det.
Jeg har hudkræft i ansigtet.
Da jeg fandt ud af det, blev jeg bange.
I dag er flere mennesker døde af sygdomme relateret til 11. september,
end der døde på dagen for angrebet,
hvilket er ekstremt foruroligende.
Jeg tror, terroristerne i første omgang ville fjerne tårnene
på grund af det, de symboliserede.
De fik smæk for skillingen,
fordi tragedien bare fortsætter.
Der er gået 25 år.
MINDEMUSEUM
Jeg har begravet mindst 50 venner.
Venner! Ikke engang
folk, jeg ikke kender.
Der er mere end det.
WORLD TRADE CENTER 3
-Åh gud. Her er alle drengene. -Hvad foregår der?
-Godt at se dig. -Du ser godt ud.
Tak! I lige måde!
-Hvordan går det? -Roger.
Hver eneste af os
bør bare snakke.
Mig og Pete taler sammen. Hvert år talte vi om det.
Hej, skatter.
Genopleve såret.
-Hvordan går det? -Det går okay.
Det er så godt at se dig. Du ser godt ud.
Og det hjalp.
Indtil det ikke gjorde.
Og jeg måtte søge hjælp.
Se lige Manhattan.
Ja.
-Hvordan føles det heroppe? -Godt.
-Ja. -Ja, det ved jeg.
-Det er lidt underligt. -Ja.
Men den nye bygning er flot.
Det er min første gang i de nye bygninger.
Virkelig?
MacLeod, den bonderøv.
-Lad min bror være. -Hvorfor?
Ro på, statsmester.
Ja, mand.
Jeg vågnede med forfærdelige drømme.
Det er det værste.
Man går i seng og føler, man bliver begravet.
Alle betjente derude føler sikkert det samme.
Jeg brød næsten sammen.
Så kom 11/9-fonden og sagde: "Vi har dig."
"Vi hjælper dig."
Jeg kan se, du er lidt oprevet.
-Rystet? Ja. -Rystet, ja. Det er okay.
Jeg frygtede at komme her.
Nu er jeg en stor fortaler for, at mænd plejer deres mentalhygiejne.
Bare gør det. Vi har dækning. Gør det.
Det skader ikke at tale.
Jeg nyder ikke
at være her på stedet.
Jeg kan ikke lide det heroppe. Jeg elsker, at jeg er med jer.
Jeg føler mig beskyttet, fordi I forstår det.
Vi ved ting, som ingen andre på denne jord nogensinde vil vide
og nok aldrig burde.
Jeg har aldrig bearbejdet det. Min datter var ikke engang to år.
Hun ville bare vide, hvor far var, når jeg tog på arbejde
for at komme væk fra de minder,
for ikke at skulle genopleve det lort hver eneste dag i mit liv.
Mit liv blev aldrig det samme.
Ligesom mange andres.
Jeg havde ikke redskaberne
til at identificere, hvad der skete, for jeg så det ikke.
Jeg forstod det ikke.
Det var et grusomt angreb på vores land. Det er et gerningssted.
I mange måneder var det en kirkegård.
Mine tanker kører lige nu.
Jeg ser billeder af Pete og Joanne den dag.
Billeder af Roger på Pathmarks parkeringsplads,
der hælder vand på dig.
Det hele vender tilbage, og det er hårdt at tænke på det.
Jeg kom ud med det i badet.
Jeg gik i bad,
og jeg græd.
Jeg græd, og jeg græd, og…
Det har jeg aldrig fortalt nogen.
Det var sådan, jeg fik det ud.
Ja.
Da jeg gik på pension, ramte det mig så hårdt.
Hvem er jeg? Jeg er irrelevant.
-Det ændrer en. -Ja.
Jeg stoppede med at drikke på pension.
Hvordan håndterede vi det? På baren.
Vi talte om det med hinanden.
Men nu er der fyre derude, som lider
efter 11. september og PTSD,
som de aldrig har bearbejdet i deres karriere.
Jer mordefterforskere har set alle de døde,
de døde børn og alt det pis, og I har det.
I er nødt til at tage hånd om det.
Fordi det vil gnave, og I forandrer jer som mennesker.
Gudskelov for denne sammenkomst.
Jeg troede, jeg var den eneste, der gik fra forstanden.
Og det var jeg ikke. Det ved jeg.
At komme her… Undskyld. Jeg græder ikke! Du græder!
Jeg gør grin med dig senere.
Jeg elsker dig.
Du må rense din hjerne som os andre.
Du kan ikke holde det inde.
Jeg er glad af at se Brians ansigt.
Fra starten til nu er som en anden person.
-Det er en terapigruppe. -Virkelig.
-Se lige på det. -Fordi det er trygt.
Det er trygt!
Vi er trygge ved at tale med hinanden.
Vi tyggede på det samme snavs.
Ja.
Mental sundhed er lige så vigtigt som fysisk sundhed.
Det forstår jeg nu.
Men det tog mig 19 år, før jeg talte med psykologer om det.
Jeg måtte.
Jeg er ikke en superhelt.
En del af det er skyld over at overleve. Du var på Burger King.
Tommy, også dig.
Han var der. Alle var der.
Man tænker: "Hvorfor skete det ikke for mig?"
Man tænker over det.
Vi havde 23 politibetjente, 37 havnebetjente
og 343 brandmænd, der blev dræbt.
Gud gav os minder af en grund.
Det er for at mindes dem.
Mindes, hvad der skete.
Glem aldrig.
11. SEPTEMBER
På stedet hvor tvillingetårnene engang lå,
har vi nu Freedom Tower.
Jeg har aldrig set det fra dette niveau. Det er majestætisk.
Jeg er glad for, at vi gav dem tørt på.
-Meget glad for det. -Ja.
Vi er alle i live.
Vi overlever alle på hver vores måde.
Jeg sætter pris på, at de har lavet mindesmærket
for førstehjælperne, de civile
og alle borgerne fra andre lande, der blev dræbt den dag.
Det er et symbol på styrke og modstandskraft,
at vi blev væltet, men vi rejste os igen.
Som et land, ikke bare en by.
Mindesmærket er så smukt.
Bygningernes aftryk med navnene og vandfaldet.
-Sikke en smuk dag, ikke? -Jo.
Ikke ulig dengang!
-Virkelig? -Jimmy Riches, her.
Han var betjent og blev brandmand. John Chipura.
Du kender så mange fra Staten Island.
Jøsses. Timmy McSweeney. Og så har vi Moira.
Terrorisme er ikke kun et angreb.
Det er en konstant tilstand af at ødelægge folks liv med frygt,
med sygdom, med mental inhabilitet.
Mod det onde er der kærlighed,
og der er folk, der virkelig bekymrer sig.
Gennem den tragedie fandt landet,
og især New York, sammen.
Det viser mig, hvad vi er i stand til.
Tekster af: Hani Abildskov Abu-Khalil