PRIJE 25 GODINA NJUJORŠKA POLICIJA IZAŠLA JE NA TEREN
ZBOG NAJVEĆEG MASOVNOG UBOJSTVA U NOVIJOJ POVIJESTI SAD-A.
Ovo su stvarna iskustva.
Sve ovo zaista se dogodilo.
Riječ je o najvećem ubojstvu koje smo istraživali.
U napadu su ubijene tisuće ljudi.
Nismo bili spremni.
Nismo bili spremni kao ljudi, a još manje kao službenici.
Tijekom istrage nisam bio pribran kao obično.
Samo sam htio preživjeti dan.
Shvatite koliko snage imate.
Shvatite što znači biti timski igrač.
Shvatite kakav vam je partner.
Shvatite koliko je život važan.
Pola grada znalo je nekoga ili bilo u rodu s nekim tko je poginuo u WTC-u.
No vrijeme prolazi.
Neki ljudi nikad nisu doživjeli takvo što.
Ne znaju kako je to kad se dogodi tako golema tragedija.
Cijeli se grad tad ujedinio.
NEW YORK ĆE IZDRŽATI
Nije bilo važno odakle ste ni koje ste nacionalnosti.
Tog dana svi smo bili ljudi.
I dvadeset i pet godina poslije taj je datum prekretnica u mom životu.
Svijet se nakon 10. rujna potpuno promijenio.
Uslijedilo je 20 godina ratovanja.
Život mi se promijenio.
Život se svima promijenio.
Naš je posao pobrinuti se da noću mirno spavate.
Važno je da obitelj žrtve sazna tko je ubojica.
ODJEL SJEVER ODJEL JUG
Najvažnije je pokazati suosjećanje prema žrtvama.
Oduvijek volim zaviriti iza kulisa i saznati što se uistinu dogodilo.
Cilj vam je saznati istinu.
To je posao detektiva.
Želite pomagati ljudima.
A ako radite za njujoršku policiju…
…na pravom ste mjestu.
ISTRAGE UMORSTAVA: NEW YORK
Pogled na tornjeve odozdo bio je naprosto nevjerojatan.
Kao dijete stalno sam naginjao glavu.
UMIROVLJENI DETEKTIV
Izgledali su kao da im nema kraja.
Moja teta JoAnn radila je u WTC-u.
Prvo je radila na 103. katu, a poslije na 105. katu sjevernog tornja.
Od svoje 18. godine radila je za brokersku tvrtku Cantor Fitzgerald.
S vremenom je postala potpredsjednica i partnerica tvrtke.
JoAnn mi je bila teta, no bila mi je poput sestre.
Uvijek je brinula o meni i pazila da ne upadnem u nevolju.
Bila je 13 godina starija.
Kad je počela raditi ondje, prvi put odvela me je u WTC.
Imao sam pet godina i, naravno, jako sam se veselio svim novim iskustvima.
Kad sam ušao u dizalo, osjećao sam se kao u raketi.
Za samo nekoliko minuta prešli biste sto katova.
U dizalu bi vam se začepile uši, a kad biste izašli i došli do prozora,
malo bi vam se…
NAREDNIK
Bilo je jako visoko.
Svaki toranj imao je 110 katova.
Svakoga dana ondje bi se nalazilo i po 50 000 ljudi.
Zgrade su imale svoj poštanski broj.
Kad malo razmislite o tome…
PORUČNIK
Poštanske brojeve imaju određena područja, a te dvije zgrade imale su svoj.
Zgrade su dizajnirane kako bi izdržale nalete vjetra,
oluje, munje, udare aviona.
Smatrale su se gotovo neuništivima.
26. VELJAČE 1993.
U eksploziji u WTC-u poginulo je pet, a ranjeno je više od 1000 ljudi.
Na Donjem Manhattanu vlada opći kaos.
U veljači 1993. dogodio se teroristički napad.
Teroristi su stavili eksplozive u kombi…
DETEKTIV
…i parkirali ga u podzemnu garažu.
No nakon eksplozije šteta je bila minimalna.
Netko je komentirao: „Ovi su tornjevi fascinantni.
Ne mogu vjerovati da su izdržali tako golemu eksploziju.”
Do toga dana nije mi ni padalo na pamet da su Blizanci na meti terorista.
No onda mi je sinulo da su oni simbol snage i ponosa.
Jer kad biste letjeli preko Atlantskog oceana,
vidjeli biste Blizance.
Iduće godine postavljeni su betonski blokovi
kako se nitko ne bi mogao približiti kamionom ili autom punim eksploziva.
UMIROVLJENA POLICAJKA
Čovjek bi pomislio da se takvo što neće ponoviti.
11. RUJNA 2001.
Bio je utorak.
Dan je bio prekrasan.
Na nebu nije bilo ni oblačka.
Morao sam ići na sud.
Radio sam u Uredu za suzbijanje kriminala. Išao sam na suđenje džeparu.
Putovao sam trajektom.
Iskrcao sam se na Manhattanu.
Hodao sam prema željezničkoj postaji.
Dok sam tako hodao,
u blizini trajektne luke čuo sam niz eksplozija.
Čulo se…
Pomislio sam: „Koji je to kurac?”
Ali nastavio sam hodati.
Došao sam do podzemne. U devet sati trebao sam biti na sudu.
SVJETSKI TRGOVAČKI CENTAR 13. POSTAJA
Probudio sam se u spavaonici u 13. postaji.
Policajci katkad nekoliko dana ne idu kući.
DOBRO DOŠLI U 13. POSTAJU
Prijavio sam se. Na TV-u je bio uključen ABC News.
UMIROVLJENI DETEKTIV
Vidio sam da se u Blizance zabio avion.
Zvučalo je kao projektil, a ne avion.
Zatim se čula snažna eksplozija.
Dispečer me nazvao i rekao da se mala Cessna zabila u zgradu WTC-a.
NAREDNIK NOĆNE PATROLE
No s autoceste u West Sideu vidio sam da to nije bila mala Cessna.
Bio je to golem mlažnjak.
Čovječe!
Policajac sam.
Znao sam da će takva katastrofa rezultirati ogromnim brojem žrtava.
Taman sam dovezao svoja dva sina u školu
kad sam čuo vijesti na radiju.
Jutros u New Yorku dogodila se velika katastrofa.
Tada sam bio zapovjednik detektiva na Manhattanu
i jedini policajac koji je ondje živio.
Znao sam da ću morati otići onamo.
Zato sam se išao presvući.
Jedan sam od rijetkih policajaca koji je u WTC došao u odijelu.
U svibnju sam nadrapao jer sam došao na mjesto trostrukog ubojstva u civilu.
SVJETSKI TRGOVAČKI CENTAR 19. POSTAJA
Radio sam u 19. postaji, u patrolnoj zoni odjela Sjever.
Bio je to događaj bez presedana.
Timovi iz čitavog New Yorka mobilizirani su i upućeni prema WTC-u.
Bila sam policajka u 19. postaji. Radila sam s Peteom Panucciom.
S recepcije su naredili
da na teren izađe prvih osam policajaca s narednikom.
Krećemo se prema 1 WTC-u.
Joanne je bila u prvoj grupi policajaca koja je u kombiju izašla iz 19. postaje.
Trebali smo se naći na raskrižju ulica Church i Vesey.
Ja sam bio s poručnikom. Rekao sam: „Idemo sjesti u auto.
Odvest ćemo se onamo.”
Bio sam u vlaku.
Sišao sam kod zgrade gradske uprave, one iz Zakona i reda.
Dok sam hodao prema slavnim stupovima, primijetio sam da svi gledaju prema gore.
Podigao sam pogled
i ugledao veliku rupu u sjevernom tornju.
Ti su tornjevi bili golemi.
Svakoga dana ondje su bili deseci tisuća ljudi.
Mnoge sam ih znao.
Odmah sam nazvao broj 212-938-5029.
Bio je to broj JoAnnina ureda.
Čulo se…
Nije to bio signal zauzete linije. Zvučalo je kao da se broj ne koristi.
A JoAnn je uvijek radila od devet.
Pomislio sam: „Ajme.”
Morali smo otići onamo.
A onda…
Prve eksplozije čuo sam kroz jeku.
No sada se sve čulo jasno i glasno.
Snažno je grunulo.
Pao sam na pločnik.
Bio je to drugi avion.
Bili smo na 78. katu južnog tornja.
Preživio sam samo zato što sam,
kad je avion udario u zgradu, bio na suprotnoj strani zgrade.
Završio sam na tlu, potrbuške. Nisam imao pojma što se događa.
Sve se zamračilo.
Ljudi su plakali i vrištali.
Protresao sam ženu pokraj sebe, koju sam poznavao.
Pitao sam je: „Jeste li dobro?”
Nije odgovorila i znao sam da je mrtva.
Mrtvi su ležali posvuda.
Bilo je strašno i kaotično, a nitko nije znao što se zbiva.
Ekipa iz Odjela za umorstva i svi ostali hitno su se uputili na mjesto nesreće.
Dvojica mojih partnera i ja pod rotirkama smo se vozili
iz 13. postaje.
A onda je počeo sukljati dim iz južnog tornja
i shvatili smo da je nešto udarilo i u drugi toranj.
-Bože mili. -Ajme.
Evo još jednoga.
-Bože dragi. -Ajme.
U autu smo se svi pogledali i rekli:
„Nije ovo nikakva nesreća.”
Najprije sam pomislio na svoju ženu.
Radila je za tvrtku Salomon Smith Barney.
Znao sam da je u gradu.
Znao sam i da ima važne klijente u jednoj od zgrada WTC-a.
I znao sam da često ide onamo.
Stalno sam razmišljao o tome.
Imao sam onaj stari preklopni mobitel. Mislim da se marka zvala StarTAC.
Zvao sam je na posao i na privatni mobitel,
ali nikako je nisam mogao dobiti.
S druge strane bila je tišina. Nije bilo signala, ničega.
U gradu je vladao opći kaos.
Ljudi su izlazili iz vozila nasred raskrižja.
Pusti auto, čovječe! Idemo!
Mi smo se pokušavali probiti do raskrižja ulica Church i Vesey.
Došli smo do sredine Maiden Lanea i više se nismo mogli pomaknuti.
Izašli smo iz kombija i ostavili ga ondje.
A onda smo počeli trčati prema WTC-u.
Kad smo se približili tornjevima, pogledali smo prema gore.
Ljudi su se držali za nosače.
Iz zgrade je sukljao crni dim.
Odozgo su ljudi bacali poruke.
„Pomozite mi. Nalazim se na tom i tom katu.”
Bilo je to naprosto…
Naprosto nevjerojatno.
Poručnik nam je govorio: „Hajde, nema stajanja. Idemo.
Moramo stići kamo su nam naredili pa ćemo dobiti sve upute.”
Na 78. katu bjesnio je strašan požar.
Čuli smo pucketanje i nismo znali što se zbiva,
a požar se nezaustavljivo širio.
A onda je nešto sa stropa palo kraj mene.
Pomislio sam: „Ajme, moram nekako izaći odavde.”
No bio sam na 78. katu zgrade u plamenu i nisam imao pojma kako da izađem.
Silno sam htjela pomoći ljudima koji su trčali prema meni.
Krenula sam prema njima,
no narednik me zgrabio za potiljak i povukao unatrag.
Netko je skočio sa zgrade,
pao pred mene…
i ubio čovjeka meni pred očima.
Bilo je stravično.
Prizori su bili stravični.
A nismo mogli ništa napraviti.
No nije mi muka kad se sjetim prizora. Muka mi je kad se sjetim zvuka.
Oprostite.
Kada tijelo padne
s te visine,
zvuči kao da se razbilo staklo.
Smrska se do neprepoznatljivosti.
Radim na Odjelu za umorstva.
Navikao sam se na smrt,
stravična ubojstva, nasilje i druge strahote.
No najviše me je od svega potreslo i urezalo mi se u pamćenje
to što su ti nesretni ljudi bili spremni skočiti sa zgrade
kako ne bi izgorjeli.
Nisu imali izbora.
MJESTO UDARA U JUŽNI TORANJ: KATOVI 77 – 85
Dok sam bio na 78. katu
mislio sam si: „Imam dva sina. Trebaju me.”
Ali nisam znao kako da izađem.
Posvuda su bile prepreke i bilo je strašno vruće.
Onda sam sreo dvije žene i došla su još dva muškarca.
Našli smo prazno stubište.
Spustili smo se na 75. kat
i sreli dvojicu njujorških vatrogasaca koji su se penjali stubama.
Na leđima su nosili velike spremnike. Imali su svu opremu.
Rekli smo im da odu na 78. kat jer je ondje užasno.
A oni su nam odgovorili:
„Ne brinite se za nas. Brinite se za sebe. Bježite odavde, a mi idemo na 78. kat.”
Tad sam iz prve ruke doživio kako hitne službe razmišljaju
i kako se ponašaju u takvim situacijama.
Idemo!
Ekipe iz svih postaja Donjeg Manhattana već su počele evakuirati ljude iz zgrada.
Ekipe iz Gornjeg Manhattana bile su s nama.
Otišli smo u Park Place, jednu ulicu od WTC-a.
Ondje su naredili da na svaki kat odu četiri policajca
kako bi pomagali u evakuaciji.
Dok smo se spuštali, nailazili smo na prepreke,
no uspjeli smo ih prijeći i nekako doći do 40. kata.
Ondje je u dizalu bio policajac. Rekao je: „Hajde, uđite. Izvući ću vas.”
Spustili smo se na prvi kat.
Bio je prepun prašine i stvari su bile razbacane posvuda.
Nevjerojatno. Jedva sam išta vidio pred sobom.
Izašli smo na ulicu.
Uopće mi nije bilo jasno što se događa.
Vladao je potpuni kaos.
Vjerojatno nisam izgledao ništa gore od drugih.
Prišla mi je policajka i uhvatila me.
Nisam znao ni tko je ona ni odakle je, ali priskočila mi je u pomoć.
A onda me netko fotografirao.
Policajka me posjela na pločnik.
Po mene je došla hitna.
A policajka se vratila u zgradu.
Vozio sam se do WTC-a.
Čim sam došao onamo, nasred ulice vidio sam motor aviona.
Htio sam ga pregledati i pronaći serijski broj
da lakše identificiramo avion.
Iskreno, od silnog stresa,
počeo sam se ponašati kao detektiv umjesto da drugima dajem naredbe.
Morao sam se nekako sabrati.
Otišao sam do privremenog stožera, koji se nalazio preko puta južnog tornja,
kako bih nazvao svoj glavni stožer.
Bio sam blizu WTC-a.
Stajao sam ondje sâm i pitao se: „Što da radim?”
Nisu nas pripremili za ovo na Policijskoj akademiji.
Imao sam 27 godina.
Ili 28. Nisam siguran.
Bio sam još vrlo mlad.
Pitao sam se što da radim, kako da dođem do nje i izvučem je odande.
JoAnn je bila uz mene otkako sam bio dijete.
Bila je ponosna na mene kad sam završio Policijsku akademiju.
Kad sam kupovao kuću, posudila mi je 3000 USD.
Uvijek sam se mogao osloniti na nju. A nisam znao kako da ja njoj pomognem.
Htio sam da mi netko kaže što da radim.
A onda sam sreo svog tadašnjeg poručnika.
Hodali smo prema jugu uz zgradu Verizon.
I čuo sam tutnjavu.
Mobiteli nisu radili.
Razgovarao sam na fiksni telefon.
Telefon se počeo tresti i kliziti po stolu.
Mislio sam da tutnji podzemna.
Osjetila sam kako se tlo pomiče.
No tutnjava je bila sve jača.
Mislili smo da je došlo do eksplozije.
No zvučalo je kao da se nešto kotrlja. Bilo je jako glasno.
Čulo se…
A onda sam vidio, od 30. kata prema dolje…
Bože mili!
-Dolje! -Dođite ovamo!
Nekoliko ulica od WTC-a
ugledao sam bijeli dim iz smjera južnog tornja.
Bože mili!
Sukljao je prema mojem partneru i meni strelovitom brzinom.
Nas dvojica instinktivno smo se pogledali i počeli trčati kao da nas netko goni.
Jurili smo u zaklon, u trgovinu Syms.
U tom trenutku poručnik mi je rekao:
„Trči, jebote!”
Bježite!
-Hajde! -Idemo!
Svi policajci koji su bili sa mnom
i izmjenjivali se dok su evakuirali ljude
počeli su juriti prema meni i nastao je stampedo.
Pala sam potrbuške na pločnik,
a oni su me počeli gaziti.
Možda im se ne može zamjeriti.
Ali bila sam ljuta.
Nešto mi je krcnulo u koljenu pa u leđima.
Počelo me strašno boljeti.
Bila sam prikovana za pločnik.
Nisam se mogla micati.
Dvojica policajaca iz 23. postaje,
čija imena nisam uspjela saznati,
završila su kao ja.
Pitali su me mogu li hodati. Rekla sam: „Ma trčat ću. Idemo.”
Idemo!
Nismo se uspjeli probiti kroz ruševine.
Dotrčali smo do Ulice Broadway,
kleknuli i pokušali se skloniti kako god znamo i umijemo.
Pokušavali smo ući u zgradu 7 WTC,
koja se nalazila sjeverno od Blizanaca.
Sigurnije sklonište tad nismo mogli naći.
Vrata su bila zaključana.
Bio sam spreman izvaditi pištolj i pucati u staklo.
Nisam htio ostati na ulici.
No netko je otvorio vrata iznutra i dovikivao nam: „Uđite!”
Utrčali smo u zgradu, u stakleno predvorje visoko tri kata.
Čim su stakla popucala,
u predvorje je ušla hrpa prljavštine i prašine.
To mi je zaista bio najstrašniji trenutak u životu.
A u ovom poslu više sam se puta našao u opasnim situacijama.
I tad sam zaključio
da ću umrijeti.
Neke stvari tad uspore, a neke se ubrzaju.
Ljudski je mozak nevjerojatan.
Nisam naročito religiozan.
No kad mislite da ćete umrijeti, morate riješiti stvari sami sa sobom.
I rekao sam: „Bože…”
Tada sam bio trijezan 14 godina.
Pomislio sam: „Bože, znaš što? Hvala ti na ovih 14 godina.
Čuvaj moju obitelj.”
Onda sam si rekao: „Eto. Sad samo moraš izdržati.”
Zgrada se počela puniti dimom. Barem mi se tako činilo.
Odmah sam se sjetio vježbi iz osnovne škole.
Kad u prostoriju uđe dim, morate kleknuti i puzati.
No dim je bio gust na dnu,
a rijedak na vrhu.
To me jako zbunilo i doveo sam u pitanje
sve što me sestra Elisabeth naučila u katoličkoj školi 1968.
Urušio se cijeli toranj!
Urušio se!
Čovječe!
Dok smo bili u zgradi 7 WTC, na nas nisu padali veći komadi.
Još sam bio živ.
Morao sam se primiti posla i biti koristan.
U zgradi se nije vidjelo gotovo ništa.
Imao sam malu, lošu svjetiljku.
Čuo sam ljude kako zapomažu iz dizala pa sam se uputio onamo.
Bio sam jedini policajac u zgradi.
Ondje je bio vatrogasac ili zaštitar, nisam siguran.
Rekao je: „Policija! Hvala Bogu.”
Pomislio sam:
„Da, konjica je stigla, ali ja ti baš nisam od velike koristi.”
Južni se toranj urušio pa smo se morali pregrupirati.
Krenuli smo prema sjevernom tornju.
Vidio sam vatrogasce.
Ispirali su oči.
Plakali su.
Vidio sam civile koji su uspjeli pobjeći iz zgrade.
Jednog sam čovjeka snažno zagrlio.
Muškarca u četrdesetima, mnogo starijeg od mene…
Plakao je i…
Bio je u šoku.
Baš kao i ja. Rekao sam mu da će sve biti u redu.
Kad se prašina slegla,
otišli smo na mjesto koje je danas poznato kao Ground Zero,
kako bi se što prije provela evakuacija.
Kad smo došli onamo, nije bilo ničega.
Na raskrižju ulica Church i Vesey naišli smo na ruševinu nekadašnje zgrade.
Iako se avion u njega zabio kasnije,
južni toranj urušio se prvi jer je mjesto udara bilo niže,
što je dodatno narušilo statiku zgrade.
26. VELJAČE 1993.
Nakon eksplozije u WTC-u 1993. imali smo obuku na kojoj su nam rekli
da avion ne može srušiti toranj ako se zabije u njega.
No više nisam siguran u to.
Maknite se. Urušit će se drugi toranj.
-Stvarno? -Da, urušit će se.
Naredili smo policajcima da udalje ljude od zgrade
jer smo vidjeli da će se i druga zgrada urušiti.
-Maknite se odavde! -Dobro, evo!
Vidio sam hitnu i vatrogasce.
Pitao sam ih što rade. Vatrogasac je rekao da se vraćaju unutra.
„Ma niste normalni.”
Rekao je da moraju izvući ljude odande.
Osjećao sam se kao kukavica
jer sam htio otići.
Onda sam ostao i ja. Nisam se htio sramotiti pred vatrogascem.
Hajde! Idemo!
Na vrhu sjevernog tornja bila je antena koja se počela naginjati.
Čula se buka.
Ja sam je čuo.
Čulo se škripanje.
Stajali smo nekoliko ulica dalje.
Zatutnjalo je.
A onda se toranj počeo urušavati.
Toranj se urušava!
Maknite se!
Dok se druga zgrada urušavala, pred očima su mi bila moja dva sina.
Hrabrili su me
da trčim koliko me noge nose.
I da nađem zaklon.
Ovamo.
Sklonio sam se uz pločnik.
Sa svojih stotinu i nešto kilograma sklupčao sam se uz niski pločnik
kako bih preživio.
Sjetio sam se vojne obuke i okrenuo stopala u smjeru eksplozije.
Zapuhao je jak vjetar, poput uragana.
S moje desne strane prevrnuo se kamion.
A onda se sve smračilo.
Nisam vidio ništa pred sobom. I sve je utihnulo.
Mislio sam da sam mrtav.
Nije me ništa boljelo.
Odjednom nisam mogao doći do zraka.
Morao sam gurnuti ruku u usta
i izvući komade betona.
Kašljao sam. Bio sam na koljenima.
Neka me žena podigla.
Odvela me do hidranta da isperem oči.
Dala mi je vode.
Još joj pamtim lice.
Bio je to jedan od rijetkih pozitivnih trenutaka.
Netko mi je pomogao dok mi je bilo teško.
Nadao sam se da je JoAnn izašla, kao i ljudi s kojima je radila.
Nadao sam se da je većina ljudi izašla.
No od silnog šoka
u tom trenutku uopće niste svjesni kakva se katastrofa dogodila.
Bili smo u trgovini Syms.
Kupci koji su se ondje zatekli bili su potpuno izvan sebe.
Morali smo ih izvući odande.
Od dima su me pekle oči.
Uzeli smo rupčiće iz muških sakoa, namočili ih i počeli dijeliti.
Zaposlenicima i kupcima rekli smo da rupčićima pokriju lice
i nastoje što manje udisati zrak.
Rekli smo im da hodaju u koloni i krenu na jug, prema rijeci.
Hajde. Idemo.
Ondje su ih čekali trajekti i ljudi sa svojim brodovima.
Svi su se ukrcavali i odlazili s Manhattana.
Moji partneri i ja nismo htjeli otići. Razmišljali smo što još možemo napraviti.
Stalno sam se pitao je li moja žena na sigurnom.
Opet sam je pokušao dobiti na mobitel, ali i dalje se nije javljala.
Nikoga nisam mogao dobiti.
Nije bilo signala. Pozivi se nisu mogli uspostaviti.
Sve linije bile su u kvaru.
Na tornju je bila antena
koja je služila kao glavni odašiljač za većinu mobitela, TV-a i radija.
Nismo mogli komunicirati s drugim agencijama.
No imali smo izravnu vezu s policijskom centralom.
Čuli smo međusobne poruke.
Stožer je sjeverno od Ulice Vesey.
Razumio.
Ali to je bilo sve.
I bilo je strašno tiho.
Čuli su se samo alarmi
na spremnicima kisika koje su vatrogasci nosili na leđima.
Bilo je tiho, naprosto zaglušujuće,
na tim uskim ulicama Manhattana.
Kad razmišljam o tom danu, sjetim se koliko smo svi bili usamljeni.
Bili smo razdvojeni od svojih kolega.
Grozno je to.
Kad se dogodi takva katastrofa,
osjećate se posve bespomoćno kad ne možete komunicirati s drugima.
Rekao sam: „Idem pokušati naći svoj tim.”
Prošao sam pokraj kafića
i nešto šašavo palo mi je na pamet.
Nitko vas ne bi osudio da ste otišli iza šanka,
uzeli bocu Johnnieja Walkera i natočili si čašicu.
Pogotovo ako ste liječeni alkoholičar.
Naprosto bih vas dozivala odande. A i kome bi naškodila jedna čašica?
To mi se motalo po ludoj glavi, ali rekao sam si:
„E nećeš. Imaš pametnijeg posla.”
Tako da…
Uskoro će se navršiti 38 godina otkako sam trijezan.
U to vrijeme bio sam načelnik detektivskog odjela u Bronxu.
Odjurili smo u grad.
S raskrižja ulica Trinity i Liberty vidjeli smo da se urušava sjeverni toranj.
Odande sam ugledao Burger King na uglu.
NAČELNIK
Odlučio sam ondje uspostaviti privremeni stožer.
I počeo sam izdavati naredbe.
Tako smo tog dana funkcionirali.
U grad su stigli policajci iz Brooklyna i iz Gornjeg Manhattana.
To su bili jedini trenuci u mojoj karijeri u kojima nisam htio ići na posao.
Htio sam ostati kod kuće uz svoju obitelj.
To mi je bio prioritet,
no morao sam ga zanemariti i odjuriti iz Queensa na Manhattan.
Ja sam dolazila iz Bronxa.
Auto mi nije radio tog dana.
Vladao je kaos jer sve je bilo zatvoreno.
Vlakovi su stali.
Svi su se hodali s Manhattana.
Pokušala sam stopirati do grada, ali nisam uspjela.
Na kraju sam sjela u prepun bus na Aveniji Lexington.
Sišla sam u 21. ulici i hodala do svoje postaje.
13. POSTAJA
Nestalo je puno ljudi koje sam znala.
Nismo znali gdje je tko.
Njujorška policija počela je tražiti nestale.
Civile, djelatnike hitnih službi…
Mnogi od nas bili su na popisu nestalih.
Svi prestanite koristiti radio. Ozlijeđena je policajka. Čekajte.
Pokušavali smo čuti ljude koji su zaglavili u zgradi.
Policajko, gdje ste? Koja je vaša zadnja lokacija?
Uvlačila sam se među ruševine
i pokušavala naći preživjele.
Spalile su mi se cipele i imala sam opekotine po rukama.
Nismo znali kako da utvrdimo koliko je točno ljudi nestalo,
jesu li uopće nestali i nalaze li se još u zgradi.
13. POSTAJA
Izašla sam iz 13. postaje i krenula na jug prema WTC-u.
Otišla sam do svog susjeda Billa McGinna da provjerim je li dobro.
Prije nego što sam izašla iz stana, Billova žena pokucala mi je na vrata.
Rekla je da je Bill na poslu.
Zvala ga je, ali nije se javljao.
Rekla sam da ću ga potražiti u gradu.
Tražili smo ga.
Ispitivala sam ljude jesu li vidjeli Billa
i ekipu iz vatrogasne postaje s raskrižja 10. ulice i Ulice Greenwich.
Jedan je vatrogasac samo odmahnuo glavom.
Ta je ekipa poginula.
Bilo mi je grozno.
Njegova šestogodišnja kći Cordelia tog je jutra bila u mojoj kući.
Dok se igrala s mojim sinom, uzviknula je: „Ispao mi je zub!”
Ispao joj je prvi zub i jedva je čekala da ga pokaže tati.
No znala sam da ga on neće vidjeti jer se vjerojatno neće vratiti kući
i to me je jako rastužilo.
Probili smo se do parkirališta kod autoceste FDR uz Manhattanski most.
Sjećam se da je netko vikao:
„Natrag! Tu je kombi pun eksploziva! Raznijet će Manhattanski most!”
Mene, moja dva partnera i ljude oko nas obuzela je panika.
Pomislio sam: „Jebote, zašto bježimo?”
Pirotehničari su utvrdili da u kombiju nema eksploziva.
Samo je bio napušten.
No isprva sam povjerovao u to jer sam stalno razmišljao što je iduće.
Bojali smo se.
Kružile su svakakve glasine.
Govorilo se da je nestalo osam aviona i da se još ne zna gdje su.
No neke su glasine bile istinite.
Javili su nam da je pogođen Pentagon.
Javili su nam da se srušio avion u Shanksvilleu u Pennsylvaniji.
Napadi su se dogodili na više mjesta i nismo znali što sve teroristi smjeraju.
Nismo znali hoće li možda pogoditi Empire State Building i postaje u metrou.
Znali smo samo da su tog dana isplanirali više napada na različitim mjestima.
Dok je akcija spašavanja i pružanja pomoći bila u tijeku,
žena mi se još nije javljala.
Ponovno sam je pokušao dobiti.
Na kraju sam uspio dobiti gospođu koja nam je čuvala dijete.
Upitao sam ju je li se čula s mojom ženom i…
Rekla je: „Da. Upravo stiže iz New Jerseyja.”
Bila je dobro, tako da…
Mogao sam se usredotočiti na pružanje pomoći ljudima
i spašavanje preživjelih iz ruševina.
U tom trenutku bila sam u šoku.
Bila sam dehidrirana.
Lutala sam uokolo sama.
Došla sam do zgrade Woolworth
i ondje srela Petea Panuccia,
svog narednika iz 19. postaje s kojim sam radila noćne smjene.
Pomislila sam: „Napokon netko poznat!”
Rekao mi je: „Ajme, Joanne, pa gdje si bila?”
Kad sam sreo policajku iz 19. postaje, pao mi je kamen sa srca jer bila je živa.
Čitavo vrijeme bili smo udaljeni ulicu ili dvije,
a nismo to znali jer je vladao kaos.
Rekao mi je: „Izgledaš grozno.”
Odgovorih: „Ni vi ne izgledate puno bolje.”
Joanne je jako šepala.
Vidio sam joj koljeno i…
Da sam bio na njezinu mjestu, ležao bih na tlu i urlao od bola.
A ona rekla:
„Dobro sam. Bacimo se na posao. Ići ću u bolnicu kad i svi ostali.”
Netko od šefova rekao nam je:
„Trebamo ljude na ulici koja vodi do zgrade 7 WTC.”
Ondje je bjesnio požar.
Iz zgrade se čulo sablasno škripanje.
Počeli smo bježati.
Ulicu Broadway u trenu je zameo golem oblak prašine.
Pitao sam se: „Ima li ovome kraja?”
Kad sam došla kući,
nisam mogla vjerovati da sam napokon u svom domu.
Moja me kći nije prestala grliti.
Govorila mi je: „Znala sam da si dobro.
Znala sam da si dobro.”
Sjela sam u kadu
i moja me desetogodišnja kći kupala.
Govorila je: „Tu si.
Sretna sam što si mi se vratila.”
Suprugu i mene preplavile su emocije.
Ljubili smo svoju kćer. Te je noći spavala s nama u krevetu.
Onaj osjećaj…
Onaj strah koji smo proživljavali u tom sam trenutku uspio potisnuti
jer napokon sam bio kod kuće, u svom krevetu, uz svoju obitelj.
Osjetilo sam golemo olakšanje.
Spavao sam možda sat vremena.
Istuširao sam se, presvukao i odmah vratio na posao.
Počinjali smo u četiri ujutro.
12. RUJNA 2001.
Nakon što smo se organizirali, svatko na odjelu dobio je određene upute.
Svi detektivi dobili su zadatke povezane s napadima na WTC.
Ja sam radio među ruševinama.
MJESTO URUŠAVANJA WTC-A (GROUND ZERO)
Nakon nekoliko dana zapovjednik nam je rekao:
„Ekipo iz Odjela za zločine, idite u ured i presvucite se.
Odjenite civilnu odjeću. Morate ići tražiti pljačkaše.”
Rekao sam mu da neću.
Rekao sam: „Ne.”
Plakao sam. Bio sam izvan sebe.
Rekao sam da se vraćam među ruševine.
„Ne idem tražiti pljačkaše. Jebe mi se za njih.
Moram naći JoAnn. Idem među ruševine i gotovo.”
Zapovjednik mi je onda rekao:
„Dobro, idi među ruševine. Idi i ostani ondje koliko god trebaš.
I javljaj nam se, da znamo da si dobro.”
AKCIJA SPAŠAVANJA SAMO ZA OVLAŠTENE
Nakon što je sastavljen i pregledan popis nestalih,
utvrdili smo da su 2976 civila,
37 policajaca lučke kapetanije,
343 njujorška vatrogasca
i 23 njujorška policajca
poginula u tornjevima i oko njih.
Nažalost, mnoge sam poznavao.
Među njima bila je Moira Smith.
Tog jutra sreo sam je ispred recepcije u 13. postaji.
Bio sam tužan jer nekoć smo bili susjedi.
Moira je jedina policajka koja je poginula u zgradi.
Moira je radila u mojoj postaji.
Bila sam u šoku. Moira je imala malenu djevojčicu.
Znala sam je vidjeti u postaji, u ženskoj svlačionici i spavaonici.
Preslatka djevojčica, crvenih obraza.
Bilo nam je jako teško.
U novinama je izašla fotografija na kojoj Moira spašava muškarca
i izvodi ga iz zgrade.
Ne znam točno kada su me primili u bolnicu ni kada sam izašao iz zgrade.
No ubrzo nakon toga zgrada se urušila.
Da sam ostao unutra malo duže, vjerojatno me više ne bi bilo.
Policajka Smith iz zgrade je izvukla mnoge prije nego što je pomogla meni.
Do posljednjeg trenutka hrabro je obavljala svoju dužnost.
Bez obzira na opasnost, vraćala se u zgradu da spasi još ljudi.
Kako je vrijeme prolazilo,
mojoj obitelji bilo je sve jasnije da se JoAnn neće vratiti kući.
Izgubili su svu nadu.
Počeli su se miriti sa stvarnošću.
Nazvali su pogrebno poduzeće i dogovorili ispraćaj.
Tog dana došao sam kući s posla.
Zazvonio je telefon.
„Briane, treba te ujak Mike.”
On je gromada od čovjeka. Po glasu sam znao da nešto ne valja.
S knedlom u grlu rekao je: „Hej.
Je li te tko nazvao?”
„Ne. Zašto?”
Rekao je: „Našli su JoAnn.”
„Jebote.”
Našli su je.
I…
Do danas to nisam prebolio.
Ali barem smo dobili
potvrdu.
Bili smo sigurni.
Nažalost, mnoga tijela nisu našli.
A možda nikad i neće.
Mi smo imali sreće, ako se to tako može reći,
i dobili smo potvrdu nakon nekoliko tjedana.
Organizirajte lanac i dodajte kante.
Posljednji preživjeli spašen je 27 sati nakon urušavanja.
Poslije toga nitko nije pronađen živ.
Akcija spašavanja brzo se pretvorila u potragu za tijelima.
ŠEFICA FORENZIČKOG TIMA
Forenzička služba provodila je identifikaciju i označavanje tijela.
Trudili smo se vratiti tijela obiteljima.
U centru za ožalošćene
jedna shrvana obitelj postavljala mi je hrpu pitanja
dok sam sređivao papire, uzimao četkicu za zube ili češalj
te ih slao na analizu radi utvrđivanja DNK-a.
Bilo je pretužno gledati strah i tugu na njihovim licima.
Tog jutra ubijeno je 2976 civila.
Dvadeset i pet godina poslije identificirano ih je tek 60 posto.
Čak 40 posto obitelji nema koga pokopati.
A bez odgovora čovjek poludi.
Nakon napada 11. rujna navikla sam se na miris smrti.
Jako sam često bila u mrtvačnici.
Isprva mi se povraćalo. Nisam to mogla podnijeti.
No s vremenom taj mi miris više nije smetao.
Na prazno parkiralište dovezli smo 11 ili 12 kamiona hladnjača.
Grupa žena počela je donositi cvijeće.
Pred hladnjače položile su goleme vijence kako bi odale počast žrtvama.
Ondje smo postavili ogroman bijeli šator i to je mjesto postalo spomen-park.
Ljudi su pisali poruke po zidovima.
Lijepili su fotografije.
Uz jednu od tih fotografija vidio se dječji rukopis.
Na vrhu je pisalo „mama”.
To nas je stalno podsjećalo koga tražimo.
NESTALI
GDJE JE MOJ TATA?
Nekoliko mjeseci nakon napada našli su Billa McGinna.
Njegova mi je žena javila da su pronašli tijelo.
Bila sam u mrtvačnici kad su dovezli tijela dvojice vatrogasaca,
no tek sam poslije saznala da je jedno od njih Billovo.
Svaki put kad bi padala kiša, Bill bi ostavio cipele ispred stana,
uz cipele svoje djece, Cordelije i Liama, koje su stalno bile vani.
Jedne noći nakon napada vraćala sam se kući dok je padala kiša.
Vidjela sam Liamove i Cordelijine cipele, ali Billove nisu bile ondje.
I onda sam shvatila da ga stvarno više nema.
Svaki put kad bismo pronašli zaposlenika hitne službe,
sve bi stalo.
Na tijelo bismo položili američku zastavu.
Svi bismo ustali i salutirali dok bi se tijelo iznosilo iz ruševina.
I svi bismo…
Svi bismo plakali.
Čitav proces sanacije nakon napada trajao je oko devet mjeseci,
negdje do svibnja 2002.
Bilo mi je teško.
Morao sam raditi, a jedva sam funkcionirao.
Znao sam plakati,
sav sklupčan.
Pokušavao sam se prisjetiti svega što sam radio i doživio.
I tad me je zbilja obuzeo strah.
Valjda sam u tom trenutku shvatio što se zapravo dogodilo.
Ubojstva su se i dalje događala.
PRONAĐENO JE TIJELO
Ljudi su umirali i izvan WTC-a.
Morali smo imati kompletan tim detektiva na ulicama.
Tako smo se barem malo vratili u rutinu,
ali i dalje smo morali obavljati sanaciju.
Netko iz našeg odjela katkad bi radio u forenzičkoj službi,
a po dvoje bi nas obavljalo sanaciju na odlagalištu na Staten Islandu.
ODLAGALIŠTE FRESH KILLS
Fresh Kills nekoć je bio odlagalište na Staten Islandu u New Yorku.
Onamo su se odnosili ostaci i ruševine.
Za to su bili zaduženi detektivski odjeli.
Među tim ruševinama tražili su dijelove dijela
i stvari koje su pripadale žrtvama.
Prvo bi vam dali grablje i rekli: „Bacite se na posao.
Osobne isprave i sve što vam izgleda kao kosti
odložite u ove kante.”
Javio sam se da odem raditi onamo i bilo mi je jako drago zbog toga.
Obiteljima smo tako pomagali da dobiju informacije o voljenima.
S vremenom su se opametili
pa su nam za rad među ruševinama dali zaštitna odjela, čizme, rukavice i maske.
Nažalost, ondje sam vjerojatno dobio rak.
Dijagnosticiran mi je rak prostate.
No imao sam sreće jer su ga otkrili na vrijeme.
Većina ljudi koja je ondje radila
na kraju je oboljela od neke bolesti povezane s napadima 11. rujna.
Godine 2021. na mobitel su mi javili
da imam rijedak urološki karcinom koji pogađa 1 od 4 milijuna muškaraca.
Sažalijevao sam se možda prvih desetak minuta.
Prvo sam se osjećao kao žrtva, a onda sam si rekao:
„Idemo, spreman sam. Izvadite to smeće iz mene.”
I to je bilo to.
Dobio sam rak kože na licu.
Kad sam saznao, uplašio sam se.
Do danas je više ljudi umrlo od bolesti povezanih s napadima 11. rujna,
nego na sâm dan napada.
To je zaista zabrinjavajuće.
Teroristi su htjeli srušiti te tornjeve
zbog toga što su oni simbolizirali.
I mislim da im se to itekako isplatilo. Tragične posljedice osjećaju se i danas.
Bliži se 25. godišnjica napada.
Pokopala sam barem 50 prijatelja.
I to baš prijatelja, a ne stranaca.
I to nije kraj.
-Ajme, evo ih. Dečki su stigli. -Što ima, ljudi?
-Drago mi je. -Izgledaš super.
Hvala! I ti!
-Kako si? -Roger.
Svi bismo trebali porazgovarati o tome.
Pete i ja razgovaramo svake godine.
Zdravo, draga.
I opet sve proživimo.
-Kako si? -Dobro.
Lijepo te vidjeti. Super izgledaš.
I to mi je neko vrijeme pomagalo.
A onda sam morala zatražiti stručnu pomoć.
-Gle Manhattan. -Baš je…
Aha.
-Kako se osjećaš ovdje gore? -Dobro.
-A, čuj… -Znam.
-Malo je čudno. -Da.
Ali nova je zgrada lijepa.
-Prvi sam put u novim zgradama. -Stvarno?
A gle onu budalu MacLeoda.
-Hej, pusti ga. -Zašto.
-Lakše malo, prijatelju. -Aha.
Imala sam strašne noćne more.
To je bilo najgore od svega.
Legnete u krevet i mislite da ste živi zakopani.
Sigurna sam da je tako svakom policajcu koji je to proživio.
Bila sam na rubu živčanog sloma.
Srećom, osnovana je Zaklada 11. rujna.
Rekli su: „Tu smo.
Pomoći ćemo vam.”
Vidim da si malo uzrujan.
-Potresen? Da. -Aha. Sve je u redu.
Bojao sam se doći ovamo.
Danas se snažno zalažem za to da muškarci potraže pomoć.
Danas imamo tu mogućnost. Samo se moraju odvažiti.
Razgovor nikome neće štetiti.
Nije mi nimalo ugodno
biti ovdje.
Ni meni nije ugodno. Ali drago mi je što sam s vama.
Osjećam se sigurno jer me vi razumijete.
Mi smo proživjeli neke stvari za koje drugi ljudi ne znaju
niti bi trebali znati.
Ja se nikad nisam suočio sa svime. Kći mi tad nije imala ni dvije godine.
Uporno je tražila tatu jer stalno sam bio na poslu.
A ja sam samo htio pobjeći od svega
jer mi je bilo muka svaki dan iznova proživljavati te traume.
Život mi se zauvijek promijenio, kao i mnogim drugim ljudima.
Nisam znao
s čime se zapravo suočavam jer prijetnja nije bila opipljiva.
Nisam je razumio.
Bio je to strašan napad na naš narod i stravičan zločin.
Ondje je još mjesecima bilo groblje.
Po glavi mi se vrte svakakve slike. Prisjećam se Petea i Joanne tog dana.
Sjećam se Rogera na parkiralištu trgovine kako vas polijeva vodom.
Svega se prisjećam i jako mi je teško.
Ja sam si znao dati oduška pod tušem.
Otišao bih pod tuš
i plakao.
Isplakao bih dušu i…
Nisam to još nikome rekao.
Pod tušem bih sve izbacio iz sebe.
Da.
Ja sam se potpuno slomila kad sam otišla u mirovinu.
Shvatila sam da sam potpuno nevažna.
-To te promijeni. -Da.
Zato sam ja prestala piti. U mirovni…
-Utjehu smo tražili u alkoholu. -Istina.
-Imali smo alkohol i jedni druge. -Da.
No neki danas imaju strašne traume zbog napada 11. rujna
i pate od PTSP-a jer se nikad nisu suočili s njima.
Radite na Odjelu za umorstva. Nagledali ste se tijela ljudi i djece.
Svi ste se na to nekako navikli.
Ali s ovom se traumom morate suočiti
jer će vas inače izjesti i više nećete biti isti.
Meni je drago što smo se ovako našli.
Svih ovih godina bojao sam se da samo ja gubim razum.
A znao sam da nisam jedini.
Ovaj susret… Pardon, malo sam…
Ne plačem! Ti plačeš!
Zezat ću te kad se kamere ugase.
-Dobro. -Volim te.
Moraš raditi na tome kao svi mi. Ne smiješ sve držati u sebi.
Ja sam već sretna kad gledam Briana. U odnosu na maloprije druga je osoba.
-Ovo nam je terapija. -Bome jest.
-Zar ne? -Pružamo si utjehu.
-Istina. -Možemo razgovarati o svemu.
-Proživjeli smo iste strahote. -Da.
Mentalno i fizičko zdravlje jednako su važni.
Danas mi je to jasno.
Ali trebalo mi je 19 godina da odem na psihoterapiju.
Morao sam.
Jer nisam superjunak.
Peče nas savjest jer smo preživjeli.
Šefe, vi ste bili u Burger Kingu. Tommy i ostali, bili ste ondje.
Zato se zapitate: „Zašto ja nisam umro?”
I to vas onda izjeda.
Ukupno 23 njujorška policajca,
37 policajaca lučke kapetanije
i 343 vatrogasca poginula su u napadu.
Bog nam je s razlogom dao moć sjećanja.
Da se možemo sjećati njih i svega što se tog dana dogodilo.
Da to ne zaboravimo.
Na mjestu na kojem su nekoć bili tornjevi sada se nalazi Toranj slobode.
Odavde ga još nisam vidio. Izgleda zbilja veličanstveno.
I baš mi je drago da smo im pokazali srednji prst.
-Sretan sam zbog toga. -Da.
Svi smo živi.
I svi se s ovime nosimo na svoj način.
Drago mi je što je izgrađen spomenik u čast djelatnicima hitnih službi,
civilima i svim građanima drugih zemalja koji su poginuli toga dana.
Toranj je simbol snage i otpora.
Srušili su nas, ali ustali smo. Ne samo naš grad, nego čitava zemlja.
Spomenik je prekrasan.
Dirljivo je kad vidite sva ta imena i vodopad.
-Baš je prekrasan dan. -Jest.
Baš kao i onda.
-Stvarno? -Evo Jimmyja Richesa.
John Chipura prvo je bio policajac pa vatrogasac.
-Puno ih znaš sa Staten Islanda? -Ajme, Timmy McSweeney.
A evo i Moire.
Terorizam se ne svodi na samo jedan napad, već mu je cilj da stalno živimo u strahu,
suočeni s bolešću i psihičkim teškoćama.
Zlu se može suprotstaviti ljubav.
Zato su tu ljudi kojima je zaista stalo.
Ova tragedija ujedinila je New York i našu čitavu zemlju.
I pokazala mi je koliko smo doista snažni.
Prijevod titlova: Martina Grujić