Uploaded by MoviesMod.org | Visit & Support
GOȘEN
Moise!
Doamne!
Noaptea asta este ca nicio alta.
Cum, Doamne?
Va muri tot întâi-născutul din pământul Egiptului,
de la întâi-născutul lui Faraon,
până la al celei mai sărace roabe.
Și ai evreilor?
Ascultă-mă bine!
Fiecare familie să mănânce carnea unui miel de jertfă,
pregătit cu ierburi amare.
Să-l mâncați cu azimă, căci nu e timp să dospească.
Luați din sângele lui și ungeți ușorii casei,
ca să știu unde locuiți și să fiți feriți de mânia Mea.
Caut casa lui Moise.
Mi-e teamă, Moise!
Trebuie să fie altă cale!
Eu sunt distrugătorul.
Înăuntru! Repede!
Repede!
Și așa începu a zecea urgie.
Moartea întâi-născuților.
TESTAMENT: POVESTEA LUI MOISE
PARTEA 3: PĂMÂNTUL FĂGĂDUINȚEI
Ultima urgie e așa dureroasă
pentru că toți întâi-născuții din Egipt,
de la al faraonului până la al robului
și la puii dobitoacelor, urmează să moară.
Pentru creștinism, aceasta e o prevestire a Noului Testament și a lui Iisus Hristos.
Sângele Mielului.
Jertfa mielului.
Și doar prin sângele lui te vei mântui.
În Ieșire, doar prin sângele acestui miel, cu care ungi ușorii, vei fi salvat.
Vă rog! Mâncați!
Beți!
Marcarea caselor evreiești cu sângele mielului pe stâlpii ușii
făcea îngerul Domnului să treacă de acea casă.
De acolo avem termenul de Paște, trecere.
Trece de acele case și-i lovește doar pe egipteni.
PI-RAMSES, CAPITALA EGIPTULUI
Asta de aici pare delicioasă.
Amen?
Amen!
Ne putem gândi la legea talionului.
Ce face Faraon la începutul Ieșirii? Ucide pruncii de sex masculin.
Iar aici, întâi-născuții sunt cei care suferă.
Cercul se închide. Le fac alor tăi ce ai vrut tu să le faci alor mei.
Vechea tradiție rabinică nu celebrează suferința
adusă de urgii asupra egiptenilor.
Când ajungem la partea mesei pascale
unde incantăm cele zece urgii,
ni se cere să luăm un strop de vin din pocal,
cu degetul, și să-l punem pe marginea farfuriei.
Nu se cuvine să ne bucurăm de suferința altora.
Fie că sunt oameni care ne-au făcut rău,
fie că sunt oameni nevinovați.
Prin urmare, ne diminuăm bucuria în mod simbolic.
Moise!
În capitolul 12, asupra Egiptului coboară „distrugătorul”.
Uneori, e interpretat ca fiind Îngerul Morții.
Nu scrie „Dumnezeu”.
Moise!
Dar, imediat după aceea, scrie că a fost Dumnezeu.
Nu știu dacă nu cumva e o încercare de a-L separa pe Dumnezeu de faptele Sale.
Moise!
„Și s-a făcut bocet mare în toată țara Egiptului,
căci nu era casă unde să nu fie mort.”
Moise!
Trebuie să plecăm, te rog!
Cred că redactorii și autorii biblici
au adăugat un înger al morții
pentru a-L absolvi pe Dumnezeu de ferocitatea și caracterul răzbunător
care ar fi asociate cu orice divinitate
care ia viețile copiilor și viețile celor nevinovați.
Ce am făcut?
Ce ți-a cerut Dumnezeu!
Ultima dintre urgii
e cu totul năpraznică.
Din aceste motive auzim argumente contra lui Dumnezeu.
Cum a putut un Dumnezeu iubitor să permită asta?
Ce divinitate răzbunătoare ar face-o?
Ucizi toți întâi-născuții? Ce fel de Dumnezeu nemilos ești?
Și, sincer, nu există niciun răspuns favorabil.
Din punct de vedere uman, e zdrobitor.
Moise!
Unde ești, Moise?
Moise!
Unde ești?
Răspunde-mi!
- Fratele meu! - Zăvorăște ușa!
- Trebuie să mă duc la el! - Nu!
Răspunde-mi!
Mă duc eu.
Moise nu e aici.
I-e rușine să mă privească în ochi?
Fiul meu e mort!
Și pruncii noștri au murit de mâna voastră.
Ai fost avertizat.
Nimeni nu stă în calea Domnului.
Dumnezeul tău nu-i decât un ucigaș.
El este cel care dă viață.
Și cel care o ia.
Fiul meu…
Fiul meu!
Mergeți în deșert!
Plecați acum!
Fără condiții?
Fără.
Câtă vreme plecați acum.
Rămâi cu noi!
Nu.
Trebuie să jelesc pierderea Egiptului alături de el.
Pierderea lui.
Trebuie să plecăm! Repede!
Până nu se răzgândește.
Băiete drag…
Tu ai adus răul ăsta în casa mea!
Tu l-ai împins pe Moise către…
nenorocirea asta.
Și uite ce s-a întâmplat!
Te credeai invincibil.
- Invulnerabil. - Eu sunt în comuniune cu zeii!
Așa să fie?
Pleacă-te în fața mea!
- Te implor, ascultă-mă! - Pleacă-te!
Eu sunt Faraon!
Regele Nilului!
„Și sileau egiptenii pe poporul evreu să iasă degrabă din țara aceea,
căci ziceau: «Pierim cu toții!»”
De acum, totul se mișcă foarte repede.
Ca și cum timpul s-ar fi contractat.
Erau acolo de atâția ani… Câți? Doi, zece, patru sute?
Pierduseră socoteala. Robii nu-și controlează timpul.
Robului i se zice unde să fie și când.
Pentru prima dată, sunt chemați să plece.
Nu mai sunt înrobiți, timpul lor le aparține.
„Ei au cerut de la egipteni vase de argint și de aur și haine.
Iar Domnul a dat poporului Său trecere înaintea egiptenilor,
ca să-i dea tot ce a cerut.
Și astfel au fost prădați egiptenii.”
„Prădați” e cuvântul pe care l-am auzit de regulă în context.
Să nu ne ascundem după deget, ideea e aceeași.
„Acum luăm ce ni se cuvine.”
A fost o problemă așa mare la începuturile iudaismului,
încât filosoful evreu Philon
a spus: „De fapt, a fost vorba de o plată pentru munca prestată.”
N-a fost vorba de furt sau pradă.
Era ceva ce meritam și am primit pentru suferințele îndurate.
Aș vrea ca Biblia să aibă note de subsol. Ce încerci să transmiți prin asta,
în afară de „s-a întors roata”?
Asta…
Asta trebuie să devenim?
Asta?
Moise!
Tu nu mi-ai dat bijuterii când ne-am logodit?
Și ziua de azi e o zi de logodnă.
Patru sute de ani, Moise!
Lasă-i să se bucure!
Nu se bucură pentru noi.
Ziua de azi e prorocită demult.
Plecarea noastră spre Canaan.
Tărâmul laptelui și mierii.
Și, după 400 de ani, ziua aceasta a sosit, în sfârșit.
În anii aceștia, am fost copleșiți de necazuri.
De trudă, greutăți și suferințe.
Uitasem cine suntem.
Și atunci, Domnul…
Domnul mi-a vorbit pe munte.
Și iată-ne acum!
Iată-ne, stând în această dimineață frumoasă
la porțile libertății.
Să credem că Faraon ne va lăsa să plecăm?
De câte ori s-a răzgândit până acum?
Ar putea fi o capcană.
Nu!
Acum, singura capcană e în mintea noastră.
De astăzi, Domnul ne este logodnic
și noi suntem mireasa Lui.
Moise!
Prințesa!
Oriunde mergi tu, merg și eu.
Și unde stai tu, voi sta și eu.
Când Moise conduce grupul care pleacă din Egipt,
Bitia li se alătură.
Și cred că e revelator.
Cred că asta spune multe despre cine devenise Moise
și măsura în care-și impresionase propria familie să-l urmeze.
În Midraș, există o versiune emoționantă
care spune că fiica faraonului era întâi-născută
și ar fi murit în urgia întâi-născuților.
Dar Dumnezeu spune: „Pentru că l-ai salvat pe Moise, te salvez și eu pe tine.”
Atunci a fost adoptată de Dumnezeu și salvată de ultima urgie.
Mulți musulmani, când se gândesc la mama adoptivă a lui Moise,
consideră că și ea a fost asuprită de Faraon.
În fapt, literatura extra-coranică spune că, atunci când Moise s-a întors,
ea a fost printre primii care i-au acceptat mesajul.
Și se spune că atunci Faraon a torturat-o
și Dumnezeu a salvat-o de la tortura îngrozitoare
pe care însuși Faraon o exercita asupra ei.
Așa că ea devine, în tradiția islamică,
o inspirație pentru femeile care au nevoie să scape de violența domestică,
un personaj spre care se pot întoarce.
Moise, nu trebuie să pierdem timpul!
Fratele meu și-a pierdut mințile.
Israeliți!
Să mergem!
După un verset pe care-l spunem la masa de Paște,
dacă Domnul nu ne scotea din Egipt, eram încă sclavii lui Faraon.
Nu înseamnă că eram sclavi fizic, ci psihologic.
Psihologic, eram încă supuși stăpânului nostru.
E sindromul Stockholm. Unul dintre felurile în care te vindeci
e minimalizarea temnicerului.
Să înțelegi că nu e un om valoros.
Omul acela nu te-a tratat bine. Nu e un om bun.
În clipa când vezi asta, sindromul Stockholm dispare.
Și te-ai eliberat.
I-am adus o jertfă lui Amun.
În sfârșit, ne-a salvat de răul acesta.
Nu, Haman, am judecat strâmb!
Dacă un trib de lucrători pleacă, vor pleca și alții.
Nubienii, hitiții…
Fundația se va nărui!
Pregătește armata!
Măria Ta, te implor!
Pregătește armata!
Se pot spune multe despre faptul
că a zecea urgie, care l-a afectat personal pe Faraon,
a fost picătura care a umplut paharul, ca să zic așa.
Când Faraon ajunge în punctul în care înțelege că fiul lui nu mai e,
inima i se umple de sete de răzbunare.
Și Faraon se răzgândește și se ia după ei.
Ca într-un joc de-a șoarecele și pisica,
în care pisica urmărește șoarecele,
îl ia în gură, îi dă drumul și-l lasă să-și revină,
apoi se întoarce și se joacă iar cu el.
Așa îl văd eu pe Dumnezeu în povestea asta.
Canaanul e către nord. Pe aici!
Trecem prin pământul filistenilor. Ne pot ataca.
Atunci va trebui să luptăm.
E singura cale, Moise.
Atunci spre nord!
Peste deșert, spre Pământul Făgăduinței!
Aaron!
Ne arată calea!
Nu, drumul ăla duce la mare,
între Migdal și Baal-Țefon!
- Am mai văzut asta! - Dar vom rămâne prinși!
- M-a dus înapoi la tine! - Ascultă-mă, frate!
E un semn!
Ne trebuie o mie de corăbii ca să plecăm din Egipt pe acolo!
„După ce Faraon a dat drumul poporului,
Dumnezeu nu l-a dus pe calea cea către pământul filistenilor,
care era mai scurtă.
Căci a zis Dumnezeu: «Nu cumva poporul, văzând război,
să-i pară rău și să se întoarcă în Egipt.»
Ci a dus Dumnezeu poporul împrejur, pe calea pustiului, către Marea Roșie.”
S-a interpretat mult de ce a condus Domnul poporul într-o direcție ciudată.
Și explicațiile merg de la motive militare
la o salvare prin sursele de apă de care aveau nevoie.
Și toate pot avea un sâmbure de adevăr.
Dar Tora e menită să fie un text care ne vorbește și în ziua de azi.
Deci mesajul cel mai relevant al drumului pe care i-a dus Dumnezeu
e că, deși alegi un drum pe care crezi că trebuie să apuci,
Dumnezeu spune: „Eu știu pe ce drum ai nevoie s-o iei. Urmează-mă!”
„Iar Domnul mergea înaintea lor: ziua în stâlp de nor, arătându-le calea,
iar noaptea în stâlp de foc, luminându-le,
ca să poată merge și ziua, și noaptea.
Și s-au luat egiptenii după ei.”
Ți-am spus, frate!
Aici nu e decât marea.
Să facem cale-ntoarsă!
Trebuie să fie un scop.
„Și egiptenii,
cu toții caii și carele lui Faraon, cu călăreții și cu toată oștirea lui,
au alergat după ei și i-au ajuns
când poposiseră ei la mare, lângă Pi-Hahirot,
în fața lui Baal-Țefon.”
Spune-ne, Moise, ce spune Dumnezeu?
V-am zis că e șiretlic!
Facem tabăra aici.
Facem tabăra aici!
Faraon ne va măcelări!
Facem tabăra aici!
Nu!
Uite, are dreptate!
Moise are dreptate!
Dumnezeu le oferă o salvare.
Acea prezență vizuală imposibilă care, își dau seama israeliții,
nu le este doar busolă călăuzitoare,
ci și forță protectoare.
Spune-le să ocolească!
Nu putem, Măria Ta.
Când încercăm să ne mișcăm, se mută după noi.
Măria Ta, parcă e vie!
Celui care găsește o cale ocolitoare
îi las tronul meu!
Trebuie să fi avut un scop când ne-ai dus aici!
Spune-mi, Doamne, care e? Arată-mi-l!
Moise!
Ridică-ți toiagul!
Întinde-ți mâna!
„Iar Moise și-a întins mâna sa asupra mării
și a alungat Domnul marea toată noaptea cu vânt puternic de la răsărit.”
De ce s-a despărțit Marea Roșie?
Unii experți în studii biblice spun că, dacă s-a întâmplat cum scrie în Biblie,
cauza a fost un cutremur care a deschis o fisură în pământ,
în care s-a scurs apa mării.
Atribuie întâmplarea unui fenomen al naturii.
Nu asta a fost intenția autorului biblic.
Biblia se exprimă foarte clar.
Dumnezeu îi dă lui Moise puterea
să-și ridice toiagul și să facă o minune.
Ce se întâmplă?
- N-o să supraviețuim! - Hai înapoi!
O să fim zdrobiți de ape!
- O să murim toți! - Să ne întoarcem!
Zeul lor are puteri nemărginite, Măria Ta!
Ai noștri nu se vor lăsa.
Ați văzut?
E mâna Domnului!
Asta e mâna Domnului!
Trebuie să aveți credință!
O să vezi.
Voi v-ați salva pe voi și v-ați lăsa pruncii?
Nu. Nici El n-o va face.
Dumnezeu are nevoie de noi toți.
De toți fiii Săi.
De noi toți!
Să ne întoarcem cât mai e timp!
N-o să ajungem vii dincolo!
Prefer să mă înec.
Sunt multe învățături midrașice legate de despărțirea mării.
Una e că îngerii i-au spus Domnului:
„Aceștia-s oamenii pe care-i salvezi? S-au închinat la idoli, ca egiptenii!
Oamenii sunt gunoaie, toți la fel!”
Domnul spune: „V-a scăpat ceva.” „Ce?”, spun ei. „Priviți! Merg împreună.”
Asta e cheia!
Lăsăm ce au făcut, toată lumea greșește în viață.
Dar, câtă vreme oamenii pot învăța să fie uniți și să colaboreze…
asta vrea Dumnezeu.
Vor pieri în valuri. E o nebunie să-i urmărim!
Nu!
Zeul lor fuge!
Vă îndoiți de ce vedeți cu ochii voștri?
Măria Ta!
Deja ne-au fost luați copiii!
Ăștia sunt cei mai buni oșteni ai tăi!
Pregătește-mi carul!
Măria Ta…
Îi ajungem din urmă și-i ucidem pe toți!
„Și au intrat fiii lui Israel
prin mijlocul mării, mergând ca pe uscat.
Iar apele le erau perete,
la dreapta și la stânga lor.
Iar egiptenii i-au urmărit.”
Hai, repede!
- Plecați! - Nu!
Faceți cum vă spun! Plecați!
Fugiți! Repede!
Fugiți!
Hai!
„Și și-a întins Moise mâna asupra mării.
Spre ziuă s-a întors apa la locul ei.”
„Apele s-au tras la loc și au acoperit carele și călăreții
întregii oștiri a lui Faraon, care intrase după israeliți în mare
și nu a rămas nici unul dintre ei.”
La zece ani, una dintre fetele mele a venit de la școala de duminică
după ce citiseră povestea asta, unde egiptenii mor în apele Mării Roșii.
Și era foarte tulburată.
M-a întrebat: „De ce ar face Domnul așa ceva?
Nu sunt și ei fiii Domnului?”
Și atunci mi-am zis: „Fata mea, bine ai remarcat!”
De ce ar face Dumnezeu așa ceva?
În Qur'an, povestea aceasta
se încheie cu înecul lui Faraon.
Conform poveștii,
Faraon spune atunci: „Cred în Dumnezeul lui Aaron și Moise.”
Dar era prea târziu.
Există o poveste interesantă…
Gavriil, unul dintre arhangheli,
îi spune lui Mahomed că cel mai mult urăște două persoane.
Pe Satana și pe Faraon.
Gavriil spune așa:
„Atât mă temeam că Faraon se va converti la Islam înainte să moară,
că i-am umplut gura cu noroi,
să nu devină musulman sau să creadă în Dumnezeu.”
Printre Manuscrisele de la Marea Moartă
există și un pergament scurt
ce reprezintă o parte din Cartea Ieșirii.
Fragmentul este degradat, dar era clar un cântec lung,
atribuit lui Miriam.
E un cântec de victorie.
Poporul a scăpat
și Dumnezeu e războinicul care a învins egiptenii și a salvat poporul.
Spune: „Cine mai e ca Tine, Iahve, între dumnezei?”
Adică „ești cel mai măreț dintre toți”.
Acesta e primul mesaj teologic important
al tradiției evreiești, creștine și musulmane.
Și e atribuit unei femei.
Adonai…
Moise a salvat lumea, ca Noe.
În povestea lui Noe, apele se retrag,
arca rămâne pe uscat și o iau de la capăt.
Și avem incidentul cu Marea Roșie. Apele se despart,
ei pășesc pe uscat și rămân în viață.
Ajung pe malul celălalt,
ca să înceapă o nouă viață ca națiune.
Cele două au legătură.
Și cred că legătura e că, atunci când Dumnezeu salvează,
e implicată creația.
Frate…
suntem liberi.
Suntem?
„Apoi a ridicat Moise pe fiii lui Israel de la Marea Roșie
și i-a dus în pustia Șur
și au mers trei zile prin pustie și n-au găsit apă.”
Iată un popor șocat și traumatizat,
care umblă acum prin sălbăticie
și are toate motivele să fie derutat,
speriat și nesigur.
Literalmente nu știu unde sunt.
Au avut multe experiențe care le-au demonstrat clar
că Dumnezeul lor există și că Dumnezeu i-a salvat.
Dar li se cere să-și imagineze un viitor
aflat dincolo de ce pot ei să conceapă.
Copiii mei n-au mâncat de trei zile.
Și îl urmează pe Moise,
dar știu că nici Moise nu și-l poate imagina.
Dă-mi un semn, Doamne!
Ne-a adus aici să murim?
- E nebunie! - Trebuia să rămânem în Egipt!
Au fost robi, abia s-au eliberat.
Credeau că s-a terminat și nu s-a terminat.
Și aici e surprinsă ideea: așa e viața!
Ai trecut un test și înveți ceva din el,
dar n-ai ajuns la liman.
Iar mesajul Torei e că nu ajungi niciodată.
Drumul e important, nu destinația.
Doamne, unde ești?
Poporul meu e însetat și flămând.
Vorbește cu mine!
Poporul se teme, Moise.
Nu mai vorbește cu mine.
Cine?
Dumnezeu.
M-a părăsit!
Poate că nu.
Poate te pune la încercare.
De data asta e prea mult.
Nu.
Nu e.
Arată-le calea!
Cu voia Domnului, găsim apă azi.
Mergem spre sud.
- Canaanul e spre nord, frate. - Știu.
- Mergem spre sud, spre Madian. - Spre Madian?
La muntele unde mi-a vorbit prima dată.
- Mergem spre Țara Făgăduinței. - Vom ajunge acolo.
Cum o să supraviețuim?
Ce le vom spune oamenilor?
Domnul ne va da.
„În pustie, toată obștea fiilor lui Israel a cârtit împotriva lui Moise și Aaron.
Au zis către ei fiii lui Israel:
«Mai bine muream bătuți de Domnul în pământul Egiptului,
când ședeam împrejurul căldărilor cu carne și mâncam pâine de ne săturam!
Dar voi ne-ați adus în pustia aceasta, ca toată obștea să moară de foame.»”
Drumul e lung și plin de greutăți.
Vezi cum se instalează oboseala, oamenii devin irascibili
și zici: „Ce nerecunoscători! N-au văzut ce s-a întâmplat?”
Dar abia ai ieșit dintr-o cameră cu aer condiționat.
Oamenii ăia sufereau și fuseseră salvați. Erau afectați de atâtea traume,
încât era mai ciudat dacă nu se plângeau.
„De dimineață, împrejurul taberei se pusese rouă.
După ce s-a luat roua, iată, se afla pe fața pustiei ceva mărunt și albicios.
Domnul a zis către Moise: «Iată Eu le voi ploua pâine din cer.» ”
Israeliții se plâng că le e foame,
iar Dumnezeu face o minune trimițând mană din cer.
Oamenii de știință au descoperit
că există o specie de afide
care se hrănesc cu tamariscă,
care crește în Sinai.
Acestea secretă o substanță rășinoasă,
albă și cu gust dulce.
E pe plante!
Poate fi adunată, uscată, făcută pâine.
Domnul a vorbit!
În peripețiile din Sinai, din pustie,
vedem latura maternă a lui Dumnezeu,
pentru că femeile erau cele care transformau produsele agricole
în forme comestibile.
Vezi, frate? Un semn!
Îl avem pe Dumnezeu războinicul în semne și minuni
și lupta cu armata faraonului.
Iar acum, metaforic, cel puțin, pe Dumnezeu-mama, care hrănește.
Ajunge!
Am spus să încetați! Nu asta e calea!
- Dă-i drumul! - Încetează!
Egoistule!
Înapoi!
Terminați!
Cum îndrăznești?
David și Amram s-au lăcomit și acum nu mai e destulă.
Au făcut troc cu ea.
Mai avem doar pentru două zile.
Domnul ne-a binecuvântat cu harul Său și așa Îl răsplătiți?
Goniți-i! Să se descurce singuri!
Nu, stați! Stați!
Faceți ce-am zis!
Te-ai mai purtat necugetat la mânie.
Dumnezeu a fost milostiv.
Să fim și noi!
Așa e, frate.
Ce ar vrea El să facem?
Cum poți să mă întrebi,
când inima mea asta caută mereu?
Atunci lasă-ți și mintea să caute!
Nu poți învăța ceva nou până nu anulezi tot ce ai învățat înainte.
Pustia nu e, cred, un spațiu al fiarelor sălbatice.
E un spațiu vid.
Nimic. Nu e nimic acolo.
Există dușmani? Există amenințări? Da, toate astea.
Dar nu asta e ideea. Ideea e că lecția și valorile care trebuie împărtășite
nu pot fi împărtășite în Egipt. Prea mult trecut.
Nici în Israel. Prea mult de construit.
Și ăsta e rostul pustiei.
Fii ai Israelului!
Cinci zile, vom aduna hrană în fiecare dimineață.
Doar ce ne trebuie pentru acea zi.
Și în ziua a șasea…
vom aduna destulă cât să ne putem odihni într-a șaptea.
Suntem făcuți după chipul și asemănarea Domnului.
Și în a șaptea zi, ne odihnim. Da?
- Da. - Da.
O zi sfântă!
O zi…
în care să ne amintim cât de multe Îi datorăm.
Să fie literă de lege!
Sabatul e o instituție foarte interesantă
când ne gândim la israeliții antici și la lumea biblică.
Din câte știm noi, nu există nimic similar
în culturile din preajma Israelului antic.
Deci am putea să spunem că este o invenție israelită.
Prima referință la sabat e în capitolul 16 al Ieșirii
în legătură cu adunarea manei.
În a șasea zi, să adune de două ori mai multă.
Și să se odihnească în a șaptea zi, cum a făcut Dumnezeu.
Noi avem o vorbă: „Sabatul a ținut evreii mai mult decât au ținut evreii sabatul.”
Exact de asta aveau nevoie oamenii atunci.
Dumnezeu, prin Moise, trebuia să aleagă un punct în care zice: „Gata munca!
Fă bilanțul a ceea ce ai.
Dacă înțelegi că nu e nimic rău să trăiești în prezent,
putem reuși.”
După ce au supraviețuit foametei și mâniei faraonului,
israeliții se confruntă cu un nou dușman în drum spre sud, spre Muntele Sinai.
Nu suntem singuri.
Triburile deșertului.
E pământul lor.
Multe popoare din Orientul Apropiat antic nu erau israeliți,
ba erau dușmani ai israeliților.
Un exemplu bun sunt amaleciții.
Dii! Moise!
Bandiți!
S-au furișat pe întuneric.
Ne-am luptat, dar erau prea mulți. Au răpit femei și copii.
Mai dă-mi oameni!
Amaleciți. Negustori de sclavi.
Facem tabăra aici. Dă porunca!
Să ne luăm oamenii înapoi!
TABĂRA AMALECIȚILOR
Repede! Pe poziții!
Au plecat israeliții din Egipt cu săbii, scuturi și săgeți?
Cum puteau lupta împotriva amaleciților?
Există un midraș foarte vechi
care spune că, în esență, au luat tot ce au găsit
la soldații egipteni care muriseră în Marea Roșie,
ale căror cadavre au ieșit la mal.
Le-au furat lucrurile.
E un răspuns foarte logic, dar nu asta scrie în Biblie.
Biblia nu spune nimic, dar te întrebi cum a fost posibil.
Doamne…
du-ți fiii spre izbândă!
Dumnezeu spune: „V-am scos din țara Egiptului
cu brațul întins și mână tare.”
Și brațele lui Moise exact asta fac.
Funcționează ca simbol.
Ca un soi de canal.
Iosua!
Suntem aici!
Sunt aici!
Și, câtă vreme ochii lor privesc către cer,
izbândesc în luptă.
Repede! Stați aproape de mine!
Și când nu, sunt învinși.
Repede!
Moise obosește.
Dar brațele nu-i șovăie.
Și israeliții ies victorioși.
- Ce e? - Se luptă pentru pradă.
Ajunge!
Primul care mai lovește moare!
Moare!
Nu uitați cine suntem!
Un popor!
Un popor al celor credincioși!
La o parte!
- Cum conduc un asemenea popor? - Fii alături de ei cu dragoste.
Și dacă n-o găsesc?
Acela e neajunsul tău.
Dragostea ne-a fost smulsă în copilărie.
Doar dragostea nu ne-ar fi scos din Egipt.
Povestea rătăcirii prin pustie este despre un grup pestriț de…
sclavi eliberați, profund traumatizați, marcați și disfuncționali,
care nu prea știu ce fac acolo.
O parte din lecție e că Dumnezeu îți poate da o viziune. Un vis.
Dar, de cele mai multe ori, nu se va concretiza
așa cum vrei tu,
însă va ieși ceva mai bun.
Poporul Domnului aștepta Țara Făgăduinței
și credea că are bilet expres într-acolo. N-a fost așa.
Aveau de muncit la lucruri din interior
înainte să ajungă în locurile din exterior.
Israelul trece de la o formă de servitute la o alta,
față de Iahve.
Scopul poveștii Ieșirii nu este „fiți liberi”.
E „mergeți la munte, să vă închinați Domnului”.
„Luați poruncile, luați de la Domnul legea,
ca să știți ce să faceți și cum să vă închinați.”
Încă au o luptă spirituală de îndurat.
Deși fuseseră eliberați politic,
mai trebuiau încă să se elibereze spiritual.
Am venit să vorbesc cu El. Să-L regăsesc.
Te-am mai văzut așa.
Nu-mi pot conduce poporul fără Dumnezeu.
Cum să merg cu ei și să-L caut în același timp?
Acum mulți ani,
tu mi-ai dus oile la pășune,
ca eu să fiu liber să am grijă de poporul meu.
Ai fost un slujitor bun.
Și tu ai slujitori.
Alege-ți-i cu înțelepciune! Folosește-i!
Apoi poți să te duci la El cu conștiința curată
și să Îi ceri ajutorul.
Ietro apare din nou.
Îl urmărește pe Moise făcându-și treaba,
primind diverși oameni care au dispute
și între care Moise e singurul judecător.
Ietro îl vede făcând asta și îi spune:
„Nu poți continua așa!
Nu faci decât să te epuizezi.”
Și îi spune: „Uite ce trebuie să faci!”
Și îl învață cum să înființeze un sistem judiciar.
Ietro este, în opinia mea,
un exemplu minunat
al felului cum cineva care nu e evreu
aduce cele mai bune idei
și perspective din tradiția sa religioasă care pot fi de ajutor.
Și Moise are inteligența de a accepta aceste idei,
chiar dacă provin dintr-o altă cultură.
Încă e aici.
Povestea vieții noastre.
Oare cum se va termina?
Trebuie să merg să Îi cer ajutor.
O să mergi.
Spune-le copiilor noștri povestea, ca să înțeleagă!
Du-te!
Din nou, Moise urcă muntele cel mare pentru a vorbi cu Dumnezeu.
„Erau tunete și fulgere și nor des pe Muntele Sinai.
Muntele Sinai fumega tot,
că Se pogorâse Dumnezeu pe el în foc.
Și se ridica de pe el fum, ca fumul dintr-un cuptor
și tot muntele se cutremura puternic.”
Unde ești?
Am venit până aici ca să Te găsesc!
Vorbește-mi!
Ai terminat cu mine?
Eu n-am terminat cu Tine!
Mă auzi?
Nu știu ce să fac, Doamne.
Nu știu unde să mă duc.
Sunt pierdut fără Tine.
V-am luat pe aripi de vultur
și v-am adus la Mine.
De veți asculta glasul Meu și de veți păzi legământul Meu,
Îmi veți fi împărăție preoțească și neam sfânt!
Acestea sunt cuvintele pe care le vei spune fiilor lui Israel.
Trec săptămâni întregi.
Israeliții așteaptă întoarcerea lui Moise în umbra muntelui Sinai.
Lipsește de 40 de zile și 40 de nopți.
Se va întoarce!
Oamenii aceștia se luptă cu nesiguranța.
Pentru prima dată, conducătorul nu le stă în față.
Cel care i-a scos din robie, părintele națiunii lor, în esență,
nu este acolo.
Și privesc în sus și văd ceva uimitor, dar înfricoșător.
Când nu știi unde vei fi mâine, cum vei supraviețui sau ce se va întâmpla,
poți face multe lucruri rele.
Ce-nseamnă asta?
Avem nevoie de un zeu recunoscut de alții.
Un zeu ca alți zei.
Avem aur egiptean.
Înainte să plecăm, îl topim și facem un idol care ne va proteja.
Moise ne-a protejat.
Chiar crezi că fratele tău mai e în viață?
Chiar crezi?
Tu ești întâi-născutul.
E timpul să-ți ocupi locul de drept.
„Iar Aaron le-a zis:
«Scoateți cerceii de aur din urechile femeilor voastre,
ale feciorilor voștri și fetelor voastre și-i aduceți la mine.»
Luându-i din mâinile lor,
a făcut din ei un vițel turnat și l-a cioplit cu dalta.”
Nu uitați, nesupunerea a fost cauza urgiilor din Egipt.
Dar nesupunerea poporului din pustie, unde își fac acest chip cioplit,
acea nesupunere a făcut ca o călătorie
care nu trebuia să dureze mai mult de zece zile să le ia 40 de ani.
Însuși Aaron, fratele lui Moise și marele preot al Israelului,
e cel care face vițelul de aur,
pentru că se simte amenințat
de frământările din rândul israeliților.
Ca să-i liniștească, le face idolul.
Și, după cum știm, Moise coboară de pe munte
în momentul în care se închinau vițelului de aur.
Și i se rupe inima.
E Moise!
- Moise! - Moise!
Moise!
Degeaba…
Totul a fost degeaba.
Moise e atât de șocat și indignat,
încât ia cele două table pe care erau scrise Cele Zece Porunci
și le sparge.
Probleme cu controlul furiei.
E o temă pe care o vedem pe tot parcursul vieții lui Moise.
Din lupta aceasta cu furia putem învăța multe.
Moise își pierde cumpătul, reacționează
și apoi trebuie să găsească o soluție de a repara situația.
Ajutați-mă!
Ce sunt astea?
Mi-a răspuns.
Domnul mi-a răspuns.
Și mi-a dat darul lui cel mai de preț.
Legile lui.
Și voi…
voi toți mi-ați frânt inima.
Așa că le-am spart.
Ca să schimbi tradiția…
ai nevoie de iertare.
Mai știi?
Lăsați-mă!
Acum!
Ce-am făcut, Doamne?
Pleacă!
Doamne!
Te-am dezamăgit, Doamne…
E timpul.
Am dezlănțuit un potop și l-am cruțat doar pe Noe.
Acum aș putea ploua cu foc și să te cruț doar pe tine.
Vrei să-i arzi pe toți?
Dar, Doamne,
puteam ajunge în Țara Făgăduinței dacă Tu nu mă duceai încoace.
- Și asta nu s-ar fi întâmplat. - Ce rost are să ajungeți
dacă nu știți cum să trăiți acolo?
Aveți libertate, dar n-o puteți păstra fără adevăr.
O vom lua de la capăt.
Nu!
Iartă-i! Iartă-ne! Iartă-mă!
Iartă!
Dumnezeu s-a săturat iar.
„Îi omor pe toți și o iau de la capăt cu tine.”
Moise îl convinge să n-o facă.
„Nu Te pripi, mai gândește-te!
Ce vor spune egiptenii? Că ne-ai dus în deșert ca să ne ucizi?”
Dă-le drumul!
S-au răzvrătit contra ta.
- Contra Domnului! - Dă-le drumul!
Merită să moară!
- Ar trebui să-i dăm drept exemplu. - Să nu ucizi!
Asta e legea.
Ce lege?
Pe care am distrus-o. Dă-le drumul!
Recită-ne legile, Moise!
Să ni le recităm unii altora
până nu va mai fi nevoie.
Pentru că vor fi scrise în noi.
Să nu-ți faci chip cioplit!
Să nu ai alți dumnezei afară de Mine!
Să nu iei numele Domnului Dumnezeului tău în deșert!
Să nu poftești la ce are aproapele!
Să nu…
Ce i-a înstrăinat pe fiii lui Israel în pustie a fost lipsa legământului.
Și au rămas atât de mult în pustie ca să pecetluiască acel legământ.
Dumnezeu îi putea duce oricând în Canaan, dar nu erau pregătiți.
Ține ziua de sabat
și sfințește-o!
Cinstește pe tatăl și pe mama ta!
Să nu fii desfrânat!
Să nu mărturisești strâmb!
Biblia nu folosește niciodată cuvântul „porunci”.
Spune „zece”, dar sunt zece lucruri,
zece d'varim, zece chestiuni, zece precepte.
Primele cinci se referă la relația omului cu Dumnezeu.
„Să nu ai alți dumnezei afară de mine.”
„Să nu iei numele Domnului în deșert.”
Ultimele cinci porunci sunt sociale.
Îndeamnă oamenii să conviețuiască frumos,
să-și facă bine unul altuia.
Să nu dorești casa aproapelui tău și nimic din ce e al aproapelui tău!
Dumnezeu zice: „Aveți nevoie de ordine.
Nu v-am eliberat ca să involuați, v-am eliberat ca să evoluați.
Și iată, aceste legi sunt baza unui cod moral
care va revoluționa întreaga lume.”
Mamă?
De ce ești trist, Moise?
Pentru tot ce am greșit.
Pentru tot ce mai am de făcut.
Te-ai descurcat bine!
I-ai scos din Egipt, cum ți-a cerut Dumnezeu.
Le-ai dat legi după care să trăiască.
Le-ai dat viață!
Ce mai crezi
că puteai cere de la tine?
Trebuie să-i duc pe Pământul Făgăduinței.
Vor ajunge singuri acolo.
Fără tine.
Cele trei personaje principale din această poveste,
Moise, Aaron și Miriam,
nu ajung pe Pământul Făgăduinței.
Vino!
În opinia mea, cel mai emoționant și tragic moment din toată Biblia
e că Moise, care a fost însărcinat de Domnul
cu această misiune dificilă și periculoasă,
a condus israeliții prin deșert vreme de 40 de ani
și și-a îndeplinit cu credință sarcina până la capăt,
dar nu a putut să li se alăture fiilor lui Israel în Țara Făgăduinței.
E sfâșietor.
Privește, Moise!
Iată-l!
Faptul că Moise n-a putut intra în Pământul Făgăduinței
rezonează, pentru mine, în contemporaneitate
în viața lui Martin Luther King Jr.
În noaptea de dinainte să moară, a reiterat spusele lui Moise.
A spus: „Am stat pe vârful muntelui.
Am văzut Țara Făgăduinței.
Poate nu voi ajunge cu voi, dar voi veți intra în Țara Făgăduinței.”
În acele momente, parcă vorbea Moise prin el.
Și semnificația poveștii lui Moise
e că și după ce ajungi în Țara Canaanului,
și după ce ți-ai câștigat libertatea cu numele,
tot mai ai de luptat.
Lucrurile necesare ca să te eliberezi
nu sunt cele de care ai nevoie ca să rămâi liber.
Pământul Făgăduinței…
Și eu nu voi ajunge acolo.
Nu.
Dar fiii tăi vor ajunge.
Moise?
Hai înăuntru!
Vino!
„Și Moise, robul lui Dumnezeu,
a murit acolo, în pământul Moabului, după Cuvântul Domnului.
De atunci nu s-a mai ridicat în Israel prooroc asemenea lui Moise,
pe care Dumnezeu să-l fi cunoscut față către față,
nici să săvârșească semnele și minunile cu care Domnul l-a trimis în Egipt
asupra lui Faraon și dregătorilor lui și asupra a tot pământul lui,
nici să facă cu mână tare și cu mari înfricoșări
ceea ce a făcut Moise înaintea ochilor a tot Israelul.”
Subtitrarea: Raluca Dimitriu
Uploaded by MoviesMod.org | Visit & Support