Uploaded by MoviesMod.org | Visit & Support
GOŠEN
Mojžíši!
Hospodine!
Dnešní noc bude jiná než ostatní.
Proč, Pane?
Všichni prvorození v egyptské zemi zemřou. Od prvorozeného syna faraonova až
po prvorozené dítě poslední ze služebných.
A co Hebrejci?
Dobře poslouchej. Každá rodina ať pojí z obětního beránka připraveného s trpkými
bylinami. Jezte jej s nekvašenými chleby, neboť není čas nechat těsto
vykynout.
Krví beránka poté potřete veřeje i nadpraží svých domů, abyste označili, kde
bydlíte a byli ušetřeni mé odplaty.
Přišla jsem za Mojžíšem.
Mám strach, Mojžíši.
Musí to jít i jinak.
Já jsem zhoubce.
Dovnitř, rychle. Rychle.
Tak nastala desátá egyptská rána. Pobití prvorozených.
BIBLE: PŘÍBĚH O MOJŽÍŠOVI
3. ČÁST: ZASLÍBENÁ ZEMĚ
Poslední egyptská rána byla naprosto zničující, protože při ní zemřeli všichni
prvorození v Egyptě. Faraonův prvorozený syn, nejstarší děti těch
nejnižších poddaných, a dokonce i dobytčata. Ti všichni museli zemřít. Tato
scéna pro křesťany předznamenává události z Nového zákona. Krev beránka je jako krev
Ježíše Krista, který byl také obětován. A pouze jeho krev vám zajistí spásu. V Exodu
je to stejné. Jedině krev beránka natřená kolem dveří vás může zachránit.
Prosím, jezte.
Pijte.
Právě to, že domy Hebrejců měly kolem dveří natřenu krev beránka, sloužilo jako
znamení pro anděla Zhoubce, aby všechna tato obydlí přešel.
Proto se Pesachu říká svátek přeskočení, protože domy Hebrejců byly přeskočeny a
pohroma zasáhla jen Egypťany.
PIRAMESSE HLAVNÍ MĚSTO EGYPTA
Můžete jíst.
Amene?
Amene. Amene!
Je to vlastně odplata. Co udělal faraon na začátku knihy Exodus? Nechal zabíjet
novorozené chlapce. Teď umírají všichni prvorození, kruh se uzavírá. „Jak jste vy
nakládali s námi, tak teď naložíme my s vámi."
Kdo je jako ty – mohutný ve svatosti,
V rabínské tradici není oslavováno utrpení, které tyto rány způsobily
obyvatelům Egypta.
Když se při slavnostní sederové večeři na svátek Pesach dostaneme k části, během níž
jsou vyjmenovávány všechny egyptské rány, je předepsáno, že si máme namočit prst v
poháru vína a poté ukápnout víno z prstu na okraj našich talířů.
Není správné radovat se z utrpení druhých.
A nezáleží na tom, jestli jde o lidi, kteří nám předtím ublížili. Proto si
symbolicky ubíráme něco z naší radosti.
Mojžíši. Mojžíši!
Ve 12. kapitole sestupuje na zemi postava Zhoubce. Ten bývá vnímán jako anděl smrti.
Netvrdí se tam, že to byl Bůh.
Mojžíši!
Ale hned poté se dočteme, že tento skutek byl dílem Božím. Jde o snahu Boha,
se určitým způsobem od tohoto činu distancovat.
Mojžíši.
Mojžíši. Co to děláš? Co děláš? No tak, mluv se mnou.
V Egyptě propukl hrozný nářek. Neboť nebylo domu, kde by nebyl mrtvý.
Mojžíši!
Ne. Ne, prosím!
Domnívám se, že lidé, kteří Bibli psali a přepisovali, zaměnili Boha za anděla
smrti, aby Bůh v tomto případě nepůsobil tak krutě a pomstychtivě. Takto bychom
přece popsali každého boha, který se rozhodne brát životy malých dětí a
nevinných lidí.
Co jsme to provedli?
To, co po nás žádal náš Bůh.
Tato poslední rána ve mně vždycky vyvolávala pocit zmaru. Když někdo
argumentuje proti Bohu, bere si za příklad právě tohle. Ptá se: „Jak by mohl
milující Bůh něco takového dopustit? Jak pomstychtivý musí Bůh být, když se rozhodl
pobít všechny prvorozené? Co je to vůbec za boha?" A upřímně řečeno, nedokážu na to
odpovědět.
Z obyčejného lidského hlediska je to zkrátka srdcervoucí.
Mojžíši!
Kde jsi, Mojžíši?
Mojžíši!
Kde jsi?
Ukaž se!
Můj bratr. Zamkni dveře.
Musím za ním.
-Ne! -Odpověz!
Půjdu já.
Mojžíš tady není.
Stydí se mi snad pohlédnout přímo do tváře?
Zemřel mi syn!
Naše děti také umíraly. Vaší rukou.
Varovali jsme vás. Nikdo se nemůže protivit vůli Boží.
Váš bůh není nic jiného než vrah.
Pán život dává.
Ale i bere.
Můj syn.
Běžte do pouště. Jděte.
Bez podmínek?
Ano. Ale jděte ihned.
Zůstaňte.
Ne.
Musím s ním truchlit za celý Egypt.
I za něj.
Musíme jít. Rychle!
Než si to zase rozmyslí.
Můj nebohý chlapče.
To ty jsi přinesla zlo do tohoto domu.
Ty jsi Mojžíše přinutil způsobit…
… tuhle pohromu. A kam to až zašlo.
Myslel sis, že jsi nedotknutelný, nezranitelný.
Já jsem roven bohům!
Vážně?
Pokloň se mi.
-Žádám tě, poslechni mě. -Na zem!
Já jsem faraon!
Vládce nad Nilem!
Egypťané pak lid pobízeli, aby urychlili jeho odchod ze země, neboť si
říkali: „Všichni pomřeme!"
Teď všechno probíhá velice rychle. Je to, jako kdyby se čas naráz smrštil. Žili v
Egyptě jak dlouho? Dva roky, 10, 400 let? Ztratili pojem o čase. Otrok není pánem
svého času. Říká se mu, kdy a kde má být. Teď poprvé mohli jít, kam chtěli.
Už nejsou otroky času, získali nad ním kontrolu.
Požádali Egypťany o stříbrné a zlaté šperky i o šaty.
Hospodin naklonil Egypťany k lidu tak příznivě, že jim vyhověli. Dočista Egypt
obrali!
Použitý hebrejský výraz se překládá jako „obrat", případně „vyplenit". Šlo prostě o
to, že si teď mohli vzít, co chtěli. V judaismu to bylo vnímáno jako problém už
ve starověku. Židovský filozof Filón tvrdil: „Ne, tak to nebylo, šlo jenom o
platbu za naši práci. Nejednalo se o plenění nebo obírání. Ty věci jsme si
zasloužili tím, čím jsme si museli projít." Škoda, že Bible nemá poznámky pod
čarou. Zajímalo by mě, jestli autor chtěl sdělit i něco jiného, kromě toho, že se
karta obrátila.
O tohle, o tohle nám teď jde? O tohle?
Mojžíši! Ty jsi mi přece taky jako zásnubní dar dal šperky.
A dnes je den zasnoubení pro všechny. Trpěli v otroctví přes 400 let. Tak je
nech to oslavit.
Tento den byl předpovězen.
Den odchodu do Kanaánu, země oplývající mlékem a medem.
A po 400 letech je ten den konečně zde.
Na svých bedrech jsme nesli těžké břímě.
Dřinu, strádání, utrpení. Přiměli nás zapomenout.
Ale potom ke mně na hoře promluvil Bůh. A teď tu stojíme, v toto překrásné ráno. A
za touto bránou čeká svoboda.
Máme věřit tomu, že nás faraon nechá jít? Vždyť kolikrát už své rozhodnutí změnil?
Co když je to zase jenom past?
Ne. Jediná past je zde. V našich myslích. Od tohoto dne je Bůh našim ženichem. A my
jeho nevěstou.
Mojžíši!
Kamkoli půjdeš, půjdu i já. Kdekoli zůstaneš, zůstanu také.
Když se Mojžíš připravoval vyvést svůj lid pryč z Egypta, přišla za ním Bithia a
připojila se k tomuto exodu také. A myslím si, že to vypovídá hodně o tom, kým
se Mojžíš postupně stal. Musel na svou adoptivní matku opravdu zapůsobit, když se
rozhodla ho následovat.
V Midraši najdeme zajímavou pasáž, která se zmiňuje o tom, že faraonova dcera byla
prvorozené dítě, a tudíž měla během poslední egyptské rány zemřít. Bůh ale
řekl: „Zachránila jsi Mojžíše, a proto teď zachráním já tebe." Tehdy byla vlastně
adoptována Bohem a byla tohoto osudu ušetřena.
Mnoho muslimů vnímá Mojžíšovu adoptivní matku jako ženu, kterou Faraon
také utlačoval a která pod jeho vládou trpěla stejně jako ostatní. V
mimokoránových zdrojích se můžeme dočíst, že když se Mojžíš vrátil do Egypta, byla
ona jedním z prvních, která jeho poselství uvěřila. Píše se tam také, že ji
faraon potom měl mučit, ale Bůh ji před tím utrpením, které jí faraon způsoboval,
zachránil. V islámu je vnímána jako postava, která může sloužit za vzor ženám,
které zažívají domácí násilí a hledají cestu ven. Její příběh jim může dodat
odvahu.
Mojžíši, už nemáme času nazbyt. Můj bratr, asi přišel o rozum.
Izraelité! Všichni za mnou! Vyrážíme na cestu!
V našich modlitbách děkujeme Bohu, že nás vyvedl z Egypta, protože jinak bychom byli
pořád otroky faraona. Ne doslovně, byla by zotročena naše mysl.
Psychologicky bychom pořád byli podřízeni světskému pánovi. Stockholmský syndrom. A
z něj se vymaníte tak, že si své věznitele přestanete idealizovat a uvědomíte si, že
to jsou lidé, jejichž jednání nelze ospravedlnit. Hebrejci pochopili, že
Egypťané s nimi nezacházejí správně a v tu chvíli ten stockholmský syndrom zmizel. A
byli konečně svobodní.
Nechal jsem obětovat Amonovi. Za to, že nás konečně navždy zbavil tohoto zla.
Ne, propustit je byla chyba.
Když teď odejdou Hebrejci, půjdou i další. Núbijci, Chetité. Základy říše se
otřesou. Svolej vojsko.
Veličenstvo, moc vás prosím.
Svolej ihned mé muže!
Myslím si, že tady je jasně ukázáno, že ta poslední egyptská rána, která faraona
osobně zasáhla, byla onou příslovečnou poslední kapkou, kterou pohár přetekl.
Na faraona teď naplno dolehl smutek ze ztráty syna a jeho srdce se rychle
naplnilo touhou po odplatě.
Faraon mění své rozhodnutí a vydává se za nimi. Připodobnil bych to k tomu, jak si
kočka hraje s myší. Pronásleduje ji a už ji drží v zubech, ale potom myš zase pustí
a popostrčí ji, aby si s ní ještě trochu pohrála.
Kanaán je na sever. Tudy!
Půjdeme přes zemi Filištínů. Co když nás napadnou?
Pak budeme bojovat. Jinak to nejde, Mojžíši.
Tak na sever.
Půjdeme přes poušť! Do Země zaslíbené!
Árone!
Bůh nás povede!
Tudy ale dojdeme jenom k moři!
-Mezi Migdolem a Baal-cefonem! -Půjdeme tam, kam nás vede Pán.
-Tam budeme v pasti! -Pán mě zavedl i k tobě!
Poslouchej bratře!
Jdu za Pánem!
Jestli jdeme k moři, tak budeme potřebovat aspoň tisíc lodí!
Když farao konečně lid propustil, Bůh je nevedl cestou přes filištínskou zem,
ačkoli byla kratší. Bůh si totiž řekl: „Kdyby lid viděl, že hrozí válka, mohl by
litovat a vrátit se do Egypta." Bůh je tedy vedl oklikou, cestou přes poušť,
přímo k Rudému moři.
Mnoho lidí se pokoušelo vysvětlit, proč Bůh vedl svůj lid zdánlivě nesmyslným
směrem. Někteří tvrdí, že to bylo kvůli nebezpečí ozbrojeného střetu, nebo že šli
cestou, na které budou mít k dispozici pitnou vodu. Všechna tato vysvětlení mohou
obsahovat zrnko pravdy. Ale Tóra je textem, který nám má něco sdělovat i dnes.
A proto je nejdůležitějším poselstvím tohoto příběhu to, že i když se vám v
životě může zdát jasné, jakou cestou byste se měli ubírat, Bůh vám může říct:
„Já vím, kudy bys měl jít. Následuj mě."
Hospodin je ve dne předcházel v oblakovém sloupu, aby je vedl na cestě, a v noci v
ohnivém sloupu, aby jim svítil.
Tak mohli jít ve dne i v noci. Ale Egypťané se blížili.
Říkal jsem ti to. Nic než širé moře.
Vraťme se zpátky.
Musí to mít důvod.
Egypťané je pronásledovali. Všechny faraonovy vozy, jeho jezdci i celé jeho
vojsko. Dostihli je, když tábořili u moře u Pi-chirotu před Baal-cefonem.
Pověz, Mojžíši, co říká náš Pán?
Věděl jsem, že je to past!
Zůstáváme.
Rozbít tábor!
Faraon nás tady všechny pobije!
Zůstáváme tady!
Ne. Podívejte se! Mojžíš má pravdu!
Bůh pro ně učinil tento naprosto úchvatný zázrak. Zjevil se přímo před jejich zraky.
Jeho oblakový sloup sloužil putujícímu lidu nejen jako jasně viditelný ukazatel
cesty, ale také jako prostředek ochrany.
Ať se mu jednoduše vyhnou!
To nejde, můj pane. Staví se nám do cesty, ať jdeme kamkoli.
Veličenstvo, zdá se, jako by měl vlastní vůli.
Ten, kdo dokáže tu věc obejít, bude mým dědicem.
Musel jsi nás sem zavést z nějakého důvodu.
Pověz mi, co nás čeká, můj Pane.
Mojžíši.
Pozvedni svou hůl.
Napřáhni ruku.
Mojžíš pak napřáhl ruku nad moře a Hospodin se do moře opřel silným východním
větrem, který vanul celou noc, až se z moře stala souš.
Jak se mohlo Rudé moře rozestoupit? Někteří odborníci na Bibli se domnívají,
že pokud k tomu skutečně došlo tak, jak je to popisováno, muselo to způsobit
nejspíše zemětřesení, které rozevřelo nějakou puklinu, kterou poté voda z moře
odtekla. Vše se dá vysvětlit působením přírodních sil.
Autor tohoto příběhu ale takto nepřemýšlel. V Bibli je to popisováno
naprosto jasně. Bůh obdařil Mojžíše mocí a ten pomocí své hole učinil zázrak.
Co se to děje?
Utopíme se!
Musíme se vrátit!
Voda nás rozdrtí!
Všichni zemřeme! Vraťme se!
Počkat!
Jejich bůh má neomezenou moc, Veličenstvo!
Naši bozi zasáhnou.
Vidíte to? To je Bůh!
Vidíte? To je také Bůh!
Neztrácejte víru!
Kde je moře?
Copak vy byste opustili své děti?
Ne. A Bůh také ne. Bůh potřebuje každého z nás. Všechny své děti. Nás
všechny!
Vraťme se, dokud ještě můžeme! Nikdo z nás nevyvázne živý!
To se radši utopím.
V midrašském učení je mnoho pasáží, které se věnují rozestoupení moře. V jedné se
andělé Boha ptají: „Pane, proč zachraňuješ tyto lidi? Uctívali modly,
stejně jako Egypťané. Jsou všichni stejně zkažení." Bůh jim odpoví: „Něco
jste přehlédli. Podívejte se. Všichni kráčejí pospolu." A právě o to jde.
Nezáleží na tom, čeho se dopustili, každý někdy udělá chybu. Bůh ale chce, aby se z
ní poučili a aby dokázali žít bok po boku.
Všichni se utopí. Bylo by šílenství je následovat.
Ne.
Jejich bůh prchá!
Kdo z vás by mohl popírat, co na vlastní oči vidí?
Veličenstvo.
Vždyť už nám zabili naše děti. A toto jsou vaši nejlepší vojáci!
Připrav mi vůz.
Veličenstvo.
Naše jízda je rozdrtí. Do jednoho.
Vody se rozestoupily a synové Izraele prošli skrz moře suchou nohou. Vody jim
byly stěnou po pravici i po levici!
Egypťané je pronásledovali.
Rychle!
Ne.
Ale…
Poslechni mě.
Běž!
Rychle! Běžte!
Běžte!
Honem!
Mojžíš tedy napřáhl ruku nad moře.
Když nastalo ráno, moře se vrátilo na původní místo.
Tak Hospodin vmetl Egypťany doprostřed moře.
Jak se vody vracely, pohřbily vozy i jezdce, již vešli za Izraelity do moře.
Nezůstal z nich ani jeden.
Když bylo mé dceři deset let, přišla domů ze školy, kde si četli právě o tom, jak se
Rudé moře rozestoupilo a všichni Egypťané se v něm potom utopili. Velice ji
to rozrušilo a ptala se mě: „Proč by to Bůh dělal? Nebyly to snad taky jeho děti?"
A já si pomyslel: „Páni, to je opravdu zajímavá úvaha. Vážně, proč by to Bůh
dělal?"
V Koránu končí tento příběh tím, že se faraon utopí. Ještě před smrtí sice stihne
říct, že věří v Áronova a Mojžíšova Boha, ale v tu chvíli už je pro něj příliš
pozdě.
V sunně najdeme jednu zajímavou pasáž. Archanděl Gabriel v ní Mohamedovi říká, že
ze všech bytostí na celém světě nejvíce nenávidí dvě:
Satana a Faraona.
Gabriel říká: „Měl jsem velký strach, že Faraon před smrtí konvertuje k islámu, a
proto jsem mu ústa zaplnil hlínou, aby se nemohl stát muslimem a uvěřit v Boha."
Tehdy zpíval Mojžíš se syny Izraele
tuto píseň Hospodinu:
Zazpívám Hospodinu,
slavně se vyvýšil:
Koně i s jezdcem
smetl do moře!
Mezi svitky od Mrtvého moře byl nalezen také malý kousek papyru a na něm text
části knihy Exodus. Dochoval se pouze fragment, ale svitek zřejmě obsahoval
dlouhou píseň, která je přisouzena Miriam.
Kdo je jako ty mezi bohy, Hospodine?
Je to vítězná píseň. Izraelité unikli a Bůh je oslavován jako válečník, který
porazil Egypťany a zachránil svůj lid.
Kdo je jako ty – mohutný ve svatosti,
úžasný ve chvalách, konající divy?
V textu stojí: „Kdo jest ti podoben, Jahve, mezi všemi bohy?" Jinými slovy:
„Jsi největší bůh ze všech."
Hospodin bude kralovat…
Jedná se o první důležité teologické sdělení v židovsko-křesťansko-muslimské
tradici. A je zde přisouzeno ženě.
Hospodin bude kralovat
na věky věků.
Adonaj.
Mojžíš spasil svět, tak jako před ním Noe. Noe se plavil na arše, dokud voda
neopadla a potom na souši začal nový život. Tady se Rudé moře rozestoupilo,
lidé mohli přejít po suché zemi a přežít. Přešli po souši až na protější břeh, kde
mohli také začít nový život. Tyto příběhy jsou propojené. Jde o to, ukázat, že když
Bůh někoho zachrání, je to vždycky začátek něčeho nového.
Bratře! Jsme volní.
Ano.
Když Mojžíš odvedl Izrael od Rudého moře, vydali se k poušti Šur.
Tři dny šli pouští, aniž nalezli vodu.
Tito lidé právě zažili události, které jimi otřásly a teď bloudí nehostinnou
pouští. Nemůžeme se divit, že mnoho z nich cítí únavu, strach a nejistotu.
Vlastně vůbec netuší, kde teď jsou.
Viděli sice na vlastní oči, že jejich Bůh opravdu existuje, a že je ochraňuje před
nepřáteli, ale také se po nich chce, aby věřili nějaké abstraktní myšlence, kterou
si ani pořádně nedokážou představit.
-Mám hlad. -Děti nejedly už tři dny.
Následují Mojžíše, ale dobře ví, že on o tom nemá o moc jasnější představu.
Dej mi znamení, Pane.
-On nás vede na smrt. -To je šílenství!
Měli jsme zůstat v Egyptě.
Zrovna se jim podařilo vymanit se z otroctví, ale ještě neměli vyhráno.
Vystihuje to podstatu samotného života. Překonáte jednu překážku, ale vždycky před
vámi leží další. Tóra nás učí, že nikdy nejsme na konci našeho putování a záleží
spíše na cestě, než na cíli samotném.
Promluv ke mně, Hospodine. Lidé mají hlad a žízeň.
Tak proč nic neříkáš?
Ti lidé mají strach, Mojžíši.
Už se mnou vůbec nemluví.
Kdo?
Bůh. Je pryč.
Třeba není. Možná tě jenom zkouší.
Tak to jsem selhal.
Ne.
Ukaž jim cestu.
Snad dnes najdeme vodu.
Jdeme na jih.
Ale Kanaán je na severu.
Já vím. Jdeme na jih do Midjánu.
Do Midjánu?
K hoře, kde ke mně Bůh promluvil.
Ale co Země zaslíbená?
Ta počká.
Co budeme jíst?
A co řekneme lidem?
Věř Bohu.
Na poušti pak celá izraelská obec reptala proti Mojžíšovi a Áronovi. Synové Izraele
před nimi naříkali: „Proč jsme jen nezemřeli Hospodinovou rukou v Egyptě? Tam
jsme sedávali nad hrnci masa a jídali chléb do sytosti! Vy jste nás ale odvedli
sem na poušť, jen abyste celé toto shromáždění umořili hladem!"
Čeká je dlouhá cesta plná překážek. Lidé jsou unavení a začínají si stěžovat.
Napadá vás: „Jak můžou být tak nevděční? Neviděli, co pro ně Bůh vykonal?" To se
snadno řekne, když sedíme ve svých domech. Utrpení pro ně střídalo další
utrpení. Byli tolikrát sraženi na kolena, že bych se velice divil, kdyby si
nestěžovali.
Ráno pak okolo tábora padala rosa. A když rosa přestala padat, hle, na poušti leželo
cosi jako drobné lupínky, cosi jako drobné jíní na zemi. Hospodin řekl: „Hle, nechám
na vás pršet chléb z nebe!"
Izraelité naříkají, protože mají hlad. Bůh tedy učiní zázrak a sešle jim nebeskou
manu.
Vědci objevili, že existuje jeden druh mšic, který se živí mízou tamaryšku, jenž
se na Sinajském poloostrově vyskytuje. Vylučuje substanci podobnou pryskyřici,
která má sladkou chuť a bílou barvu.
Zachycuje se na rostlinách. Můžeme ji sbírat, sušit a péct z ní chléb.
Odpověděl nám.
Tato událost, která se odehrála během putování Sinajskou poušti, nám, řekla
bych, představuje také mateřskou stránku Boha. Byly to přece ženy, kdo z
této nalezené suroviny dokázaly připravit jídlo.
Vidíš, bratře? Věř.
Bůh se prezentuje jako válečník svými divy a zázraky a tím, jak porazil
faraonovo vojsko. Ale nyní, alespoň metaforicky, je také matkou, která se
stará o své děti.
Nechte ho! Už dost!
David a Amram si schovávali jídlo před ostatními.
Chtěli ho prodat.
Vždyť vydrží jenom dva dny.
Bůh nám poskytl tento dar a toto je váš vděk?
Vyžeňte je. Ať se uživí sami.
Ne, stůjte, stůjte. Nikam nechoďte.
Rozhodl jsem.
Hněv se ti už několikrát vymstil. Zkus teď projevit soucit. Stejně jako Bůh.
Má pravdu.
Co by si přál Pán?
Po tom pátrám celým svým srdcem.
Tak po tom teď pátrej i hlavou.
Nenaučíte se novému způsobu života, dokud neopustíte staré zvyky. Podle mě šlo o to,
aby lidé začali znovu, úplně od nuly.
Teď jsou v nehostinné poušti, kde není vůbec nic. Čekají je střety s nepřáteli a
podobné zkoušky, ale to není to hlavní. Podstatné je, že Bůh svůj lid nemohl učit
novému způsobu života v Egyptě, tam už platila jiná pravidla a v Izraeli na ně
zase čekalo příliš mnoho práce. Mohlo k tomu dojít jen v poušti.
Děti Izraele!
Už pátým dnem sbíráme každé ráno potravu. Jen kolik je třeba na den.
Ale šestého dne, šestého dne nasbíráme tolik, abychom sedmý den odpočívali.
Jsme přeci stvořeni, k obrazu Božímu. Sedmý den budeme odpočívat.
Ano.
Svatý den.
Den… Den, kdy budeme Bohu za všechno děkovat.
Po všechny časy.
Tradice šabatu je zajímavým fenoménem. V této době se jednalo o něco unikátního.
Nic podobného nenajdeme v tomto časovém období a v této oblasti u žádné
jiné kultury. Můžeme říci, že se jedná o vynález starověkých Izraelitů.
První zmínku o šabatu nalezneme v 16. kapitole knihy Exodus. Izraelité sbírají
manu a šestého dne si udělají zásoby i na následující den, aby mohli odpočívat,
stejně jako sedmého dne odpočíval i Bůh.
Jeden citát říká: „Nikoli Židé drží šabat, ale šabat drží Židy." Toto lidé v
té situaci potřebovali. Bůh jim chtěl prostřednictvím Mojžíše vzkázat:
„Odpočiňte si. Dost už bylo práce. Když budete spokojeni s tím, co dnes máte,
dokážete vytrvat."
Izraelité nepodlehli hladu ani útoku faraonova vojska. Po cestě na jih k hoře
Sinaj se ale měli střetnout s novým nepřítelem.
Nejsme sami.
Lidé z pouště. Žijí tady.
V oblasti Blízkého východu žilo v této době mnoho různých kmenů, které se k
Izraelitům stavěly nepřátelsky. Jedním z nich byli například Amalekovci.
Stůj, stůj, stůj. Mojžíši!
Lupiči!
Připlížili se ve tmě.
Nezvládli jsme se ubránit.
Odvedli ženy a děti.
Potřebuji víc mužů.
Amalekovci. Obchodují s otroky.
Zůstáváme.
Rozbijte tábor.
Jdeme si pro ně.
TÁBOR AMALEKOVCŮ
Rychle, zaujměte pozice.
Vzali si Izraelité při odchodu z Egypta také zbraně? Meče, štíty, luky a šípy,
nebo něco takového? Jak jinak by mohli bojovat s Amalekovci? V jednom velmi raném
midraši stojí, že lidé obrali egyptské vojáky, kteří se utopili v Rudém moři.
Jejich těla byla vyplavena na břeh i s veškerou výzbrojí a Izraelité ji
posbírali. A to je uspokojivé vysvětlení. V Bibli se o tom nepíše nic a tak si hodně
lidí říká: „Jak to tedy vlastně bylo?"
Hospodine!
Veď svůj lid k vítězství!
V Bibli Bůh píše: „Vyvedl jsem vás z Egypta mocnou rukou a vztaženou paží."
A co nyní Mojžíš dělá? Vztahuje své paže.
Plní symbolickou funkci. Je prostředníkem.
Jozue!
Tady jsme!
Mám je!
Dokud měli svůj zrak upřený k nebesům, bylo jisté, že z bitvy vyjdou vítězně.
Pojďte, držte se u mě.
Kdyby ne, čekala by je porážka.
Rychle!
Mojžíš byl unaven.
Ale jeho paže zůstaly pevné.
Izraelité vyšli z boje vítězně.
Árone, co se děje?
Perou se o kořist.
Dost! Přestaňte! Dost! Slyšíte?
Ten, kdo zasadí příští ránu, zemře!
Zemře!
Zapomněli jste, kdo jsme?
Jsme národ! Jsme národ, národ věrných!
Z cesty!
Jak vést takové lidi?
Musíš je milovat.
A když to nesvedu?
Potom je chyba v tobě.
Lásku nám vzali už jako malým dětem.
A ta samotná by nás z Egypta nikdy nedostala.
Příběh o putování pouští v podstatě vypráví o nesourodé skupině zubožených a
otřesených osvobozených otroků, kteří spolu vychází jen stěží a snaží se nějak
přežít.
Ponaučení, které z toho plyne, je, že Bůh vám může poskytnout vizi, může vám dát
sen. Většinou to sice nedopadne tak, jak byste si představovali, ale vždycky vás to
někam posune.
Vyvolený lid očekával, že co nevidět bude žít v Zemi zaslíbené, ale tak to nebylo.
Některé změny se napřed musí odehrát uvnitř, než je možné je promítnout i do
okolního světa.
Izraelité se zbavili jednoho pána, ale teď slouží druhému a tím je Jahve. Kniha
Exodus nevypráví příběh o tom, jak se stát svobodným.
Říká: „Běžte k hoře a velebte tam Hospodina."
„Přijměte Desatero, které bude vaším zákonem. Podle něj se budete chovat a
uctívat Boha."
Ještě musí svést těžkou bitvu ve své mysli. I když byli osvobozeni z
politického hlediska, duchovní svobodu si musejí teprve získat.
Přišel jsem za tebou hledat Boha.
Takového jsem tě už viděl.
Bez něj já nemůžu vést svůj lid. Jak mám s nimi putovat a zároveň po něm pátrat?
Před mnoha lety jsi bral ovce na pastvu.
Abych se já mohl starat o své lidi.
Byl jsi dobrým služebníkem.
Teď máš své vlastní. Pověř ty nejlepší. Pomůžou ti.
Pak budeš moct jít za Bohem a s čistou hlavou žádat o radu.
Znovu se objevuje Jetro. Vidí, co všechno Mojžíš pro své lidi dělá, jak řeší všechny
jejich spory a je sám zároveň soudcem i porotou. Když to Jetro viděl, řekl
Mojžíšovi: „Takhle to dál nejde. Za chvíli by ses úplně vyčerpal." Poradil mu, co by
měl udělat. Že by měl zřídit zcela nový soudní systém. Jetro je podle mě zářným
příkladem toho, jak někdo, kdo sám k Židům nepatří, může pomoci tím, že přinese
cenné poznatky, které vychází z jeho vlastní kultury a náboženské tradice. A
Mojžíš je natolik chytrý, že tuto pomoc přijme, i když přichází od někoho, kdo
patří k jinému kulturnímu okruhu.
Pořád tu jsou.
Náš příběh.
Musím jít žádat o radu.
Kdybych se nevrátil…
Vrátíš se.
Pověz příběh našim dětem, aby pochopily.
Běž.
Mojžíš se opět chystá vystoupat na posvátnou horu, aby rozmlouval s Bohem.
Nastalo hřmění a blýskání. Nad horou se objevil těžký oblak.
Hora Sinaj byla celá zahalena kouřem, neboť na ni Hospodin sestoupil v ohni.
Stoupal z ní dým jako z pece a celá hora se mohutně otřásala.
Kde jsi, Bože?
Přišel jsem za tebou až sem na horu.
Mluv ke mně!
Nechceš se mnou mluvit? Ale já s tebou ano!
Slyšíš mě?
Nevím, co mám dělat, Pane.
Nevím, kam mám jít.
Bez tebe jsem ztracen.
Nesl jsem vás na orlích křídlech, abych vás přivedl k sobě. Nyní tedy, budete-li
opravdu poslouchat můj hlas a zachovávat mou smlouvu, budete mi královstvím kněží a
svatým národem. Toto jsou slova, která promluvíš k synům Izraele.
Uběhly týdny. Izraelité vyčkávali ve stínu hory Sinaj na Mojžíšův návrat.
Už je pryč 40 dní a nocí.
On se vrátí.
Tito lidé žijí neustále v nejistotě. A teď s nimi poprvé není jejich vůdce. Muž,
který je vyvedl z Egypta a ke kterému vzhlíželi jako ke svému otci, je pryč.
Přemýšlí o tom, co prožili. O krásných chvílích, ale i o strachu. O nejistotě, že
neví, co jim přinese zítřek, jestli se jim podaří přežít a jaké překážky je ještě
čekají. A to může vést na scestí.
Co se děje?
Potřebujeme Boha, kterého všichni lidé poznají. Který bude jako jiní bozi. Máme
egyptské zlato.
Roztavíme ho a vytvoříme si božstvo, které nás ochrání.
Ochrání nás Mojžíš.
Ty opravdu věříš, že tvůj bratr je ještě naživu?
Pověz.
Jsi jeho starší bratr. Vezmeš si, co ti právem náleží.
Áron jim řekl: „Strhejte svým ženám, synům i dcerám zlaté náušnice a přineste je ke
mně."
Přinesli je k Áronovi. Ten od nich to zlato přijal, vytvaroval formu a odlil z
toho sochu telete.
Dřív v příběhu neposlušnost zapříčinila egyptské rány. Teď je neposlušný i
vyvolený lid, když si během putování pouští zhotoví modlu. A právě tato
neposlušnost zaviní to, že cesta, která by měla normálně trvat maximálně 10 dní, se
protáhne na 40 let.
Áron je Mojžíšovým vlastním bratrem a je také veleknězem Izraelitů. Je to právě on,
kdo to zlaté tele zhotoví, protože se obává, že mezi lidmi vzniknou nepokoje.
Vyrobí pro ně tedy tuto modlu, aby je uklidnil.
Bible popisuje, jak Mojžíš sestupuje z hory Sinaj právě ve chvíli, kdy lid
přináší tomu zlatému teleti oběti. A ten pohled ho naprosto zdrtí.
To je Mojžíš.
Mojžíši!
Je to Mojžíš!
Mojžíši!
Dokázal to!
Mojžíši!
Pro nic. Všechno pro nic.
Mojžíš je tím tak zhnusen, že ve vzteku mrští deskami, na kterých je
sepsáno Desatero přikázání, a rozbije je.
Problémy se zvládáním vzteku. Tato vlastnost se projevuje v průběhu celého
Mojžíšova života.
Jeho neschopnost držet vztek na uzdě nás dodnes učí jedné důležité lekci. Mojžíš
sice často podlehne návalu hněvu a vybuchne, ale potom hledá způsob, jak věci
zase urovnat a dát do pořádku.
Pomozte mi.
Co to je?
Odpověděl.
On mě vyslyšel.
A dal mi ten největší dar.
Svůj zákon.
Ale vy…
… jste zlomili mé srdce.
Jako já ty desky.
Abys mohl něco odčinit, musí ti být odpuštěno. Pamatuješ?
Běžte.
Ven.
Co jsem to jenom provedl?
Běž pryč.
Hospodine.
Zklamal jsem tě, Pane.
Nastal čas. Již jednou jsem seslal na svět potopu a ušetřil jen Noema. Tentokrát
bych mohl přivolat oheň a zachovat pouze tebe.
Ty bys je všechny spálil?
Ale Pane, mohli jsme být už dávno v Kanaánu, kdybys nás nevedl touto cestou.
Nic z toho by se nestalo.
Co byste dělali v Zemi zaslíbené, když v ní neumíte správně žít? Získali jste
svobodu, ale bez pravdy si ji neudržíte.
Začneme od znovu.
Ne! Odpusť jim. Odpusť jim i mně.
Odpusť.
Bohu došla trpělivost. Říká: „Všechny zničím a začnu znovu s tebou." Ale Mojžíš
mu to rozmluví. V podstatě řekl: „Rozmysli si to, Pane. Co by na to řekli Egypťané?
Že jsi nás vyvedl do pouště, abys nás tam zabil?"
Propustit.
Povstali proti tobě. Proti Bohu.
Pusť je.
Zaslouží si smrt.
Jako varování pro ostatní.
V Desateru stojí psáno:
„Nezabiješ."
V Desateru?
Na těch deskách. Pusť je.
Vylož nám Desatero, Mojžíši.
Budeme si ho navzájem opakovat, dokud to bude třeba.
Bude zapsáno v nás.
Neučiníš sobě rytiny. Ani podobenství.
Nebudeš míti bohů jiných přede mnou.
Nevezmeš jména Hospodina, Boha svého, nadarmo.
Nepožádáš…
… domu bližního. Bližního svého.
Izraelité během pobytu v poušti sešli na scestí a odpadli od Boží smlouvy. Proto
museli v poušti zůstat tak dlouho, aby mohla být smlouva opět zpečetěna. Bůh je
mohl do Kanaánu dovést okamžitě, ale ještě nebyli připraveni.
Pomni na den sobotní, abys jej světil.
Cti otce svého i matku svou.
Nepožádáš manželky bližního svého.
Nikdy nepromluvíš křivého svědectví.
V Bibli se o nich nepíše jako o přikázáních. Mluví se o Desateru. Desateru
pravidel, desateru předpisů, desateru stanov. U prvních pěti jde o vztah člověka
k Bohu. „Nebudeš míti bohů jiných přede mnou. Nevezmeš jména Božího nadarmo."
Zbylých pět se věnuje společenským otázkám. Popisují to, jak se k sobě lidé
mají chovat, aby spolu dobře vycházeli.
Nepožádáš domu bližního svého, ani cožkoli jest bližního.
Bůh říká: „Nemůžete vybudovat společnost bez pevných základů. Vyvedl jsem vás z
Egypta, abyste se stali lepšími." A Desatero slouží jako základ morálního
kodexu, který přemění celý svět.
Matko.
Copak tě trápí, Mojžíši?
Všechny mé chyby.
Všechno, co jsem ještě nestihl.
Vedl sis výborně.
Vyvedl jsi je z Egypta, jak to žádal Pán.
Naučil jsi je, jak žít správný život.
Dal jsi jim život.
Pověz, chlapče, co víc bys mohl ještě dokázat?
Musím je dovést do Země zaslíbené.
Oni tam dojdou sami.
I bez tebe.
Tři velké postavy tohoto příběhu, Mojžíš, Áron a Miriam, ty se do Země
zaslíbené nakonec nikdy nedostanou.
Pojď.
To pro mě představuje možná vůbec nejdojemnější a nejtragičtější okamžik v
celé Bibli. Mojžíšovi byl Bohem udělen tento nesmírné náročný a nebezpečný úkol.
Vedl Izraelity 40 let pouští a celou tu dobu poctivě plnil vše, co se od něj
očekávalo, ale nakonec mu bylo odepřeno vstoupit spolu s dalšími syny Izraele do
Země zaslíbené.
To je hrozně smutné.
Pohleď, Mojžíši.
Vidíš ji?
Když čtu o tom, jak Mojžíšovi nebylo dovoleno vstoupit do Země zaslíbené,
vzpomenu si na události naší vlastní doby, na život dr. Martina Luthera Kinga.
Noc předtím, než byl zavražděn, vzpomínal právě na Mojžíše. Prohlásil: „Vystoupal
jsem na horu a uzřel Zemi zaslíbenou. Možná do ní s vámi nevstoupím, ale vy tam
jednou doputujete." Bylo to, jako by skrz něj v tu chvíli promlouval sám
Mojžíš. Mojžíšův životní příběh nás učí tomu, že i když nakonec do Kanaánu
dorazíte, a i když už jste formálně svobodní, váš boj tím nekončí. Získat
svobodu a udržet si ji, jsou totiž dvě naprosto odlišné věci.
Země zaslíbená.
Nikdy jí nedosáhnu.
Ne.
Ale tvé děti ano.
Mojžíši?
Pojď už do stanu.
Pojď.
Tam, v moábské zemi, pak Hospodinův služebník Mojžíš zemřel, jak Hospodin
řekl.
Nikdy však již v Izraeli nepovstal prorok jako Mojžíš, jemuž by se dal
Hospodin poznat tváří v tvář, se všemi znameními a zázraky, jež ho poslal
Hospodin konat v egyptské zemi na faraonovi a všech jeho služebnících i celé
jeho zemi, i se všemi skutky pevné ruky, se vším, co vzbuzovalo velikou bázeň, co
konal Mojžíš před zraky celého Izraele.
V SERIÁLU BYLY POUŽITY CITÁTY Z BIBLE PODLE „BIBLE, PŘEKLAD 21. STOLETÍ".
© 2009–2023 BIBLION. POUŽITO SE SVOLENÍM NAKLADATELE.
Uploaded by MoviesMod.org | Visit & Support