Uploaded by MoviesMod.org | Visit & Support
GOŠEN
Mojžíši.
Můj Pane.
Dnešní noc je jiná než všechny ostatní.
Jak, můj Pane?
Všichni prvorození v egyptské zemi zemřou.
Od faraonova prvorozeného
až po prvorozeného té nejchudší služebnice.
A co Hebrejci?
Dobře poslouchej.
Každá rodina má jíst z obětního beránka
připraveného s hořkými bylinkami.
Jezte ho s chlebem bez kvásku, protože není čas, aby vykynul.
Vezměte jehněčí krev a natřete ji kolem dveří svých domů,
aby bylo vidět, kde bydlíte, jako ochrana před mou pomstou.
Hledám Mojžíšův dům.
Bojím se, Mojžíši.
Musí existovat jiná cesta.
Já jsem ničitel.
Rychle dovnitř.
Honem.
A tak začíná desátá rána.
Skon prvorozených.
BIBLE: PŘÍBĚH O MOJŽÍŠOVI
3. ČÁST: ZASLÍBENÁ ZEMĚ
Poslední rána je tak zničující,
protože říká, že každý prvorozený v Egyptě,
od faraonova prvorozeného až po prvorozeného nikoho,
až po dobytek, všichni zemřou.
Pro křesťanství je to předzvěst Nového zákona a Ježíše Krista.
Beránkovy krve.
Obětování beránka.
A jen díky jeho krvi budete spaseni.
Exodus – jen krví tohoto beránka
na zárubni budete spaseni.
Prosím. Jezte.
Pijte.
Právě označení hebrejských domů
beránkovou krví na zárubni
způsobilo, že anděl nad tímto domem prošel.
Odtud pochází termín Pesach.
Přelétává nad jejich domy a místo toho zasahuje Egypťany.
EGYPTSKÉ HLAVNÍ MĚSTO
Tady ten. Je to vynikající.
Amene?
Amene!
Jedním ze způsobů, jak o tom přemýšlet, je oko za oko.
Co dělá faraon na začátku knihy Exodus? Zabíjí chlapečky.
A tady to odnesou prvorození.
Kruh příběhu se uzavírá.
Cos chtěl udělat mým, udělám teď tvým.
Starobylá rabínská tradice neoslavuje utrpení,
které rány přinášejí lidem v Egyptě.
Když dojdeme k té části pesachového sederu,
kde zpíváme deset ran,
máme pokyn, abychom z pohárů nabrali kapku vína
svým prstem a položili ji na okraj talíře.
Je špatné mít radost z utrpení druhých.
Ať už jde o lidi, kteří nám ublížili,
nebo o nevinné lidi.
A tím symbolicky zmenšujeme svou radost.
Mojžíši!
Ve 12. kapitole se píše o ničiteli, který sestoupí dolů.
A někdy se to chápe jako anděl smrti.
Nepíše se tam Bůh.
Mojžíši!
Ale hned potom v příběhu stojí, že to byl Bůh.
Tak nevím, jestli se to nesnaží oddělit Boha od toho, co Bůh dělá.
Mojžíši.
„V Egyptě propukl hrozný nářek,
neboť nebylo domu, kde by nebyl mrtvý.
Mojžíši!
Prosím! Musíme jít, prosím!
Myslím, že redaktoři a bibličtí autoři
nahradili Boha andělem smrti,
aby ho zbavili některých krutějších
a pomstychtivějších rysů,
které by byly spojeny s Bohem,
jenž bere životy dětem a nevinným.
Co jsme to provedli?
To, o co tě Bůh požádal.
Dívám se na tu poslední ránu
a ta je naprosto zničující.
Jsou to všechny důvody, proč slyšíte argumenty proti Bohu.
Jak to mohl milující Bůh dopustit?
Jaký pomstychtivý Bůh by tohle udělal?
Zabil bys všechny prvorozené? Co to jsi za nemilosrdného Boha?
A abych byl naprosto upřímný, na to neexistuje dobrá odpověď.
Ale na úrovni lidskosti je to zničující.
Mojžíši.
Kde jsi, Mojžíši?
Mojžíši!
Kde jsi?
Odpověz!
- Můj bratr. - Zavři na petlici.
- Musím za ním jít. - Ne!
Odpověz!
Já to udělám.
Mojžíš tu není.
Stydí se mi postavit tváří v tvář?
Můj syn je mrtvý!
Naše děti taky zemřely tvou rukou.
Dostal jsi varování.
Nikdo nemůže stát v cestě Bohu.
Váš Bůh není nic jiného než vrah.
On je dárcem života.
A taky ho bere.
Můj syn…
Můj syn.
Běžte do pouště.
Běžte hned.
Žádné podmínky?
Žádné.
Pokud odejdete hned.
Zůstaňte s námi.
Ne.
Musím s ním truchlit nad ztrátou Egypta.
Jeho ztrátou.
Musíme odejít. Rychle.
Než si to rozmyslí.
Milovaný chlapče.
Přivedla jsi to zlo do mého domu.
Ty jsi Mojžíše dotlačil k tomuto…
neštěstí.
A podívej, co se stalo.
Myslel sis, že jsi nepřemožitelný.
Nezranitelný.
Rozmlouvám s bohy.
Vážně?
Pokloň se mi.
- Prosím, vyslechni mě. - Pokloň se!
Já jsem faraon.
Král Nilu!
„Egypťané pak lid pobízeli, aby urychlili jeho odchod ze země,
neboť si říkali: ,Všichni pomřeme!‘“
Všechno teď šlo velmi rychle.
Jako by došlo k jakémusi zhroucení času.
Jste tu už celá léta. Jak dlouho? Dva, deset, čtyři sta?
Ztratili přehled. Otrok nerozhoduje o čase.
Otrokovi se řekne, kde má být a kdy.
Teď poprvé jim někdo říká: „Jdeme.“
Už nejsou otroky času. Přebírají vládu nad časem.
„Požádali Egypťany o stříbrné
a zlaté šperky i o šaty.“
„Hospodin naklonil Egypťany k lidu tak příznivě,
že jim vyhověli.
Dočista Egypt obrali!“
Plundrování je slovo, které jsem slyšel překládat do hebrejštiny.
Ale neslovíčkařme. Jde o stejnou myšlenku.
„Teď si vezmeme to naše.“
Ve skutečnosti to byl v raném židovství takový problém,
že židovský filozof Filón
tvrdil: „Ne, ne, to byla platba za poskytnuté služby.“
Nešlo o plundrování či drancování.
Bylo to něco zaslouženého, co jsme dostali díky všemu, čím jsme si prošli.
Kéž by Bible měla poznámky pod čarou.
Jako třeba: „Co se tím snaží říct,
kromě toho, že se karta obrátila?“
Je tohle…
Je tohle to, čím se máme stát?
Tohle?
Mojžíši!
Copak jsi mi nedal šperky, když jsme se zasnoubili?
Dnes jsou také zásnuby.
Čtyři sta let, Mojžíši.
Ať to oslaví.
Nemůže se z toho radovat s námi.
Ten den byl předpovězen už dávno.
Náš odchod do Kanaánu.
Do země mléka a strdí.
Po 400 letech ten den konečně nastal.
V té době jsme byli sužováni bojem.
Dřinou, strádáním a utrpením.
Zapomněli jsme, kým jsme.
Pak Bůh…
Bůh ke mně promluvil na hoře.
Teď jsme tady.
Teď tady stojíme v toto krásné ráno
u brány svobody.
Věříme najednou faraonovi, že nás nechá jít?
Kolikrát už změnil své plány?
Celé to může být past.
Ne.
Jediná past je teď tady, v našich myslích.
Od dnešního dne je náš Bůh naším snoubencem
a my jsme jeho nevěstou.
Mojžíši!
- Hej! - Princezna.
Kamkoli půjdeš ty, půjdu i já.
A kde se usadíš, zůstanu i já.
Když Mojžíš vede tuto skupinu z Egypta,
Bitia se k nim připojí při exodu z Egypta.
Myslím, že je to výmluvné
a že to vypovídá mnohé o tom, kým se Mojžíš stal
a do jaké míry zapůsobil i na svou rodinu, aby ho následovala.
V midraši je jedna dojemná verze,
která říká, že faraonova dcera byla prvorozená
a měla zemřít při ráně prvorozených.
Ale Bůh říká: „Protože jsi zachránila Mojžíše, zachráním i tebe.“
To je bod, kdy je Bohem adoptována a zachráněna před poslední ranou.
Mnoha muslimům se při pomyšlení na Mojžíšovu adoptivní matku
vybaví člověk, který byl utlačován i faraonem.
A ve skutečnosti se v koránské literatuře říká,
že když se Mojžíš vrací,
je jednou z prvních, kdo přijímá jeho poselství.
A vypráví se, že faraon ji pak začal mučit
a že ji Bůh zachránil před strašlivým mučením,
které na ni vyvíjel sám faraon.
V islámské tradici se tak stává
inspirací pro ženy, které se staly obětí domácího násilí,
kteří potřebují únik, a ona může být tou, ke které mohou vzhlížet.
Mojžíši, nesmíme ztrácet čas.
Můj bratr přišel o rozum.
Izraelité!
Pusťte nás!
V našem textu se uvádí věta z pesachového večera,
že kdyby nás Bůh nevyvedl z Egypta, byli bychom stále otroky faraona.
Neznamená to, že bychom stále byli otroci. Je to myšleno psychicky.
Psychicky bychom byli stále zavázáni svému pánovi.
Stockholmský syndrom.
Jedním ze způsobů, jak ho podrýt a vyléčit se z něj,
je minimalizace věznitele,
kdy vidíte, že to nebyli cenní lidé.
Nejsou k nám laskaví. Nejsou to dobří lidé.
A jakmile to uvidí, je stockholmský syndrom pryč.
A jsou volní. Jsou osvobozeni.
Přinesl jsem Amunovi oběť.
On nás nakonec zachránil před tímto zlem.
Ne, špatně jsme to odhadli, Hamane!
Když odejde jeden kmen dělníků, odejdou i ostatní.
Núbijci, Chetité.
Základy se zhroutí.
Připrav armádu.
Veličenstvo, prosím.
Připrav armádu.
Myslím, že je třeba zmínit i to,
že právě ta desátá rána, která se osobně dotýká faraona,
byla to ta poslední kapka do toho pomyslného poháru trpělivosti.
Myslím, že když se faraon dostane do bodu, kdy si uvědomí, že syn je pryč,
jeho srdce se naplní odplatou.
A pak si to faraon rozmyslí a pronásleduje je.
Někdy si to představuji jako hru kočky s myší, znáte to, když kočka honí myš
a má ji v tlamě, pak ji pustí a trochu oživí
a pak se vrátí a začne si s ní dál hrát.
Takový obrázek si zde dělám o Bohu v tomto příběhu.
Kanaán je na severu. Tudy.
Půjdeme filištínskou zemi. Mohli by nás napadnout.
Pak budeme muset bojovat.
Jinak to nejde, Mojžíši.
Tak na sever.
Přes poušť do zaslíbené země!
Árone!
Ukazuje nám cestu.
Ne, tudy to vede k moři!
Mezi Migdolem a Baal-cefonem!
- To už jsem jednou viděl! - Ale budeme v pasti!
- Dovedlo mě to k vám. - Vždyť ti to říkám, bratře!
Je to znamení!
Potřebujeme flotilu tisíce lodí, abychom tudy mohli opustit Egypt!
„Když faraon konečně lid propustil,
Bůh je nevedl cestou přes filištínskou zem,
ačkoli byla kratší.
Bůh si řekl: ,Kdyby viděli, že hrozí válka,
mohl by litovat a vrátit se do Egypta.‘
Bůh je tedy vedl oklikou, cestou přes poušť k Rudému moři.“
Existuje mnoho výkladů, proč Bůh vedl lid
zvláštním a prapodivným směrem.
A vysvětlení jsou různá, od vojenských důvodů
nebo nějakého příslibů vysvobození skrze zdroje vody, které by potřebovali.
A všechna z nich mohou být v jádru pravdivá.
Ale Tóra má být textem, který k nám promlouvá dodnes.
Proto poselství z cesty, na kterou je Bůh vzal, je to nejpodstatnější,
že na cestě, o níž jste mysleli, že ji v životě potřebujete,
Bůh říká: „Já ti kryju záda. Znám cestu, kterou se vydat. Následuj mě.“
„Hospodin je ve dne předcházel v oblakovém sloupu,
aby je vedl na cestě,
a v noci v ohnivém sloupu, aby jim svítil.
Tak mohli jít ve dne i v noci.
Egypťané je však pronásledovali.“
Já to říkal, bratře.
Není tu nic než moře.
Musíme se vrátit.
Musí to mít nějaký účel.
„Egypťané je pronásledovali – všechny faraonovy vozy,
jeho jezdci i celé jeho vojsko – a dostihli je,
když tábořili u moře u Pi-chirotu
před Baal-cefonem.“
Řekni nám, Mojžíši, co říká Bůh?
Já říkal, že je to lest.
Utáboříme se tady.
Faraon nás zabije, kde ulehneme.
Utáboříme se tady.
Ne.
Dívejte, má pravdu.
Mojžíš má pravdu!
Bůh jim dává tuto spásnou milost.
Tuto vizuálně nemožnou přítomnost,
kterou také poznávají,
slouží nejen jako kompas,
ale je také ochrannou silou.
Řekni jim, ať to obejdou!
Nemůžeme, Veličenstvo.
Pokaždé, když se pokusíme pohnout, pohne se to s námi.
Můj pane, zdá se, že je to živé.
Ten, kdo najde způsob, jak to obejít,
bude mým dědicem.
Musel jsi mít záměr, když jsi nás sem dovedl.
Tak mi to řekni, můj Pane. O co jde? Ukaž mi to.
Mojžíši.
Pozvedni svou hůl.
Napřáhni ruku.
„Mojžíš pak napřáhl ruku nad moře
a Hospodin se do moře opřel silným východním větrem.“
Proč se Rudé moře rozestoupilo?
Někteří badatelé tvrdí, že pokud se to skutečně stalo tak,
jak je to popsáno v Bibli,
pak je to kvůli zemětřesení,
které otevřelo trhlinu
a všechna ta voda z moře odtekla.
A připisují to nějaké přírodní události.
To nebylo záměrem biblického autora.
Bible se tím nijak netají.
Bůh zmocňuje Mojžíše,
aby pozvedl hůl, a je to zázrak.
Co se to děje?
- Nepřežijem! - Měli bychom se otočit!
Rozdrtí nás moře!
- Všichni zemřeme! - Vraťme se.
Jejich Bůh nemá žádné hranice, Veličenstvo.
Náš to nepřijme.
Vidíte to?
To je Bůh.
Vidíte to? To je Bůh!
Musíte mít víru!
Jak vidíš.
Zachránil by ses a opustil bys své děti?
Ne. On také ne.
Bůh nás všechny potřebuje.
Všechny své děti.
Nás všechny!
Vraťme se, dokud je čas.
Nikdy to nepřežijeme.
Radši bych se utopila.
O rozestoupení moře je tolik skvělých učení v midraši.
A v jednom stojí, že andělé vzhlédli a řekli:
„Bože, tyhle lidi zachraňuješ?
Uctívali modly, Egypťané uctívali modly.
Lidé jsou odpad. Všichni jsou stejní.“
Bůh řekl: „Něco vám uniká.“
A oni: „Co?“ A Bůh: „Podívejte. Jdou spolu.“
A o to jde.
Zapomeňte na to, co udělali. Každý v životě něco pokazí.
Ale dokud se lidé naučí držet při sobě
a spolupracovat, na to Bůh čeká.
Zahynou v moři. Je šílené je následovat!
Ne.
Jejich bůh prchá!
Pochybujete o důkazech vlastních očí?
Veličenstvo.
Už jsme přišli o naše děti.
Tohle jsou vaši nejlepší bojovníci.
Připravte můj vůz.
Veličenstvo…
Doženeme je a všechny je pozabíjíme.
„Synové Izraele prošli skrz moře suchou nohou.
Vody jim byly stěnou po pravici i levici.
A Egypťané je pronásledovali.“
Rychle!
- Běž. - Ne!
Udělej, co říkám.
Běž.
Běž! Rychle!
Jděte!
„Mojžíš napřáhl ruku nad moře.
Když nastalo ráno, moře se vrátilo na původní místo.
Jak se vody vracely, pohřbily vozy i jezdce,
celé faraonovo vojsko,
jež vešlo za Izraelity do moře.
Nezůstal z nich ani jeden.“
Když jedné z mých dcer bylo deset,
vrátila se z nedělní školy, kde četli tento příběh.
Příběh o Rudém moři, kde všichni zemřeli v Rudém moři.
A byla velmi rozrušená.
Ptala se: „Proč by to Bůh dělal?
Nejsou to taky boží děti?“
A já si pomyslel: „To teda, holka. To je opravdu dobrý postřeh.“
Proč by to Bůh dělal?
Příběh, který je vyprávěn v Koránu,
končí utopením faraona.
Když se ten příběh vypráví,
tak faraon říká: „Věřím v boha Árona a Mojžíše.“
Ale v tu chvíli už je pozdě.
Je tu zajímavý příběh.
Gabriel, jeden z velkých andělů,
říká Mohamedovi: „Jsou dva lidi, které nenávidím nejvíc.
Satana a faraona.“
Gabriel říká: „Tak jsem se bál, že faraon konvertuje k islámu
těsně před smrtí,
že jsem mu začal cpát do úst bláto,
aby se nestal muslimem nebo neuvěřil v Boha.“
Mezi svitky od Mrtvého moře
je i krátký kousek,
který představuje část knihy Exodus.
Je to poškozený fragment, ale zjevně tam byla dlouhá píseň
připisovaná Miriam.
Je to vítězná píseň.
Lidé unikli
a Bůh je bojovník, který porazil Egypťany
a zachránil lid.
Zpívá se v ní: „Kdo je ti podobný, Jahve, mezi bohy?“
Jinými slovy: „Jsi ten největší Bůh.“
Toto je první důležité teologické poselství židovské,
křesťanské i muslimské tradice.
A připisuje se ústům ženy.
Adonaj.
Mojžíš zachránil svět stejně jako Noe.
U Noea je to voda, která ustoupí,
a pak přistane na suché zemi a začne znovu.
A pak tu máme to s Rudým mořem, kdy se voda rozestoupí,
je tam souš a ta pro ně znamená život.
Přejdou na druhou stranu,
aby mohli začít nový život jako národ.
Ale jsou propojení.
A myslím, že to souvisí s tím, že když Bůh zachraňuje,
zapojuje se do toho i stvoření.
Můj bratře…
jsme volní.
Vážně?
„Když Mojžíš odvedl Izrael od Rudého moře,
vydali se k poušti Šur.
Tři dny šli pouští, aniž nalezli vodu.
Zde je ten šokovaný, traumatizovaný lid,
který je teď na poušti
a má všechny důvody být zmatený,
vyděšený a nejistý.
Doslova nevědí, kde jsou.
Mají spoustu zkušeností, které jim jasně ukazují,
že jejich Bůh je skutečný a že je jejich Bůh zachránil.
Ale žádá se po nich, aby si představili dopředu něco,
co je za hranicí jejich představ.
Moje děti už tři dny nejedly.
A následují Mojžíše, ale také vědí, že ani Mojžíš si to nedokáže představit.
Dej mi znamení, můj Pane.
Vedl nás sem na smrt?
- To je šílenství! - Měli jsme zůstat v Egyptě.
Byli čerstvě osvobození otroci.
Když už si mysleli, že je po všem, ještě není konec.
A právě tady je to zachyceno. To je život.
Prošli jste jednou zkouškou a něco jste se z toho naučili,
ale ještě nejste u konce.
A poselstvím Tóry je, že nikdy nedojdete.
Je to spíš o cestě než o cíli.
Můj Pane, kde jsi?
Můj lid má žízeň a hlad.
Budeš se mnou mluvit!
Lidé se bojí, Mojžíši.
Už ke mně nemluví.
Kdo?
Bůh.
Je pryč.
Možná ne.
Možná tě tady zkouší.
Tentokrát je to moc.
Ne.
Ukaž jim cestu.
Dá-li Bůh, najdeme dnes vodu.
Vydáme se na jih.
- Kanaán je na sever, bratře. - Já vím.
Půjdeme na jih do Midiánu.
Do Midiánu?
K hoře, kde ke mně poprvé promluvil.
Jdeme do zaslíbené země.
Dostaneme se tam.
Jak přežijeme?
Co řekneme našemu lidu?
On se postará.
„Na poušti pak celá izraelská obec reptala proti Mojžíšovi a Áronovi.
Synové Izraele před nimi naříkali:
,Proč jsme jen nezemřeli Hospodinovou rukou v Egyptě?
Tam jsme sedávali nad hrnci masa a jídali chléb do sytosti!
Vy jste nás ale odvedli sem na poušť,
jen abyste celé toto shromáždění umořili hladem!‘“
Cesta je dlouhá a plná výzev.
Vidíte tu únavu, která se u lidí projevuje tím,
že jsou vznětlivější a říkáte si: „Proč jsou tak nevděční?
Neviděli vše, co se jim stalo?“
To si říkáte, když vyjdete z této místnosti s klimatizací.
Tito lidé trpěli a byli zachráněni.
Byli zlomení na tolika místech
a bylo by divnější, kdyby si nestěžovali.
„Ráno pak okolo tábora padala rosa.
A když rosa přestala padat,
na poušti leželo cosi jako drobné lupínky, cosi jako drobné jíní na zemi.
Hospodin řekl: ,Hle, nechám na vás pršet chléb z nebe!‘“
Izraelité si stěžují, že mají hlad, a Bůh učiní zázrak.
Sešle z nebe manu.
Vědci nám sdělili,
že existuje druh rostlinných vší,
které se živí na stromu tamaryšku,
který se vyskytuje na Sinaji,
které vylučují pryskyřičnou hmotu,
jež je sladká a má bílou barvu.
Je to na rostlinách.
Dá se to sbírat, sušit, dělat z toho chleba.
Promluvil.
V sinajské zkušenosti nebo zkušenosti z pouště
vidíme mateřskou stránku Boha,
protože to byly ženy, kdo proměnil zemědělské suroviny
do jedlé podoby.
Vidíš, bratře? Znamení.
Máme Boha bojovníka ve znameních a zázracích bojujícího s vojsky faraona.
A nyní, alespoň metaforicky, máme Boha, matku, která se stará.
Přestaň!
Říkám přestaň! Tudy cesta nevede!
- Pusť to! Přestaň! - Přestaň!
Ty jeden sobče.
Zpátky!
Přestaň!
Jak se opovažuješ?
David s Amramem hromadí zásoby. Teď už tu toho není dost.
Běž to prodat.
Vystačí na dva dny, víc ne.
Bůh nám požehnal svou štědrostí, a tak se mu odvděčíte?
Vyhoďte je. Ať se o sebe postarají sami.
Ne, stůj!
Poslechněte mě.
Hněv už tě jednou zničil.
Bůh byl soucitný.
Buďme také takoví.
Má pravdu, bratře.
Co by od nás chtěl?
Jak se mě na to můžeš ptát?
Po ničem jiném mé srdce neprahlo.
Pak to nech hledat i svou mysl.
Nemůžete se učit, dokud nezrušíte vše, co jste se naučili předtím.
Podle mě tedy nejde o místo dravých zvířat.
Je to prostor nuly.
Je to nicota. Nic tam není.
Jsou tu nepřátelé? Existují hrozby? Ano, bude tam vše.
Ale o tom to není.
Jde o to, že lekce a hodnoty, které vás potřebuji naučit,
se nemohou odehrávat v Egyptě.
Až moc historie. A ani v Izraeli, musí se postavit.
A myslím, že tím je ta poušť.
Děti Izraele.
Po pět dní každé ráno sbíráme jídlo.
Jen tolik, kolik ten den potřebujeme.
A šestý den…
Šestý den nasbíráme tolik, abychom sedmý den mohli odpočívat.
Byli jsme stvořeni k obrazu Božímu.
A sedmý den odpočíváme, ano?
- Ano. - Ano.
Svatý den.
Den,
kdy si připomínáme, jak moc mu dlužíme.
Nechť je to zákon.
Šabat je velmi zajímavá instituce,
když přemýšlíme o starověkých Izraelitech a biblickém světě.
Pokud víme, nic podobného se nevyskytuje v žádné jiné kultuře
v okolí starověkého Izraele.
V tomto smyslu bychom ho mohli nazvat izraelitským vynálezem.
První zmínka o Šabatu je v 16. kapitole knihy Exodus
u shromažďování many.
V šestý den nasbírejte dvakrát tolik
a sedmý den odpočívejte, stejně jako to udělal Bůh.
Používáme frázi:
„Víc než Židé dodržovali šabat, šabat udržoval Židy.“
Přesně tohle lidé v té chvíli potřebovali.
Bůh musel skrz Mojžíše vyhlásit bod, kdy říká: „Zastavte se. Už žádná práce.
A zamyslete se nad tím, co máte.
A kdybyste byli přítomni a uvědomili si, že nic není špatně, zvládneme to.“
Poté, co Izraelité přežili hladomor a faraonův hněv,
se na cestě na jih k hoře Sinaj brzy setkávají s novým nepřítelem.
Nejsme sami.
Pouštní lidé.
Tohle je jejich země.
Mnozí lidé starověkého Blízkého východu nebyli Izraelité
a byli jejich nepřáteli.
Dobrým příkladem jsou Amalekovci.
Utíkej! Mojžíši!
Banditi!
Připlížili se k nám ve tmě.
Zahnali jsme je, ale bylo jich moc.
Unesli ženy a děti.
Potřebuju víc mužů.
Amalekovci. Obchodníci s otroky.
Utáboříme se tady. Vydej rozkaz.
Přiveďme naše lidi zpět.
TÁBOR AMALEKOVCŮ
Rychle. Rychle zaujměte pozice.
Takže Izraelité odešli s meči, štíty a šípy,
jak by mohli vést válku proti Amalekovcům?
To je vlastně velmi starý židovský midraš,
že v podstatě obrali
egyptské vojáky, co uhynuli v Rudém moři
a jejich těla vyplavala na břeh,
a oni uloupili jejich věci.
Což je skvělá odpověď. V Bibli to ale nestojí.
Bible o tom nic neříká, ale vy se ptáte: „Jak se to stalo?“
Můj Pane…
Veď své děti k vítězství.
Bůh říká: „Vyvedl jsem vás z Egypta
se vztaženou paží a mocnou rukou.“
A přesně to Mojžíšovy paže dělají.
Funguje jako symbol.
Je z něj prostředník.
Jozue!
Jsme tady.
Jsou tady!
A dokud budou jejich oči upřeny k nebi,
pak v boji uspějí.
Pospěš si, drž se u mě.
A když ne, tak selžou.
Honem!
Mojžíš je unavený.
Jeho paže však zůstávají pevné.
Izraelité vycházejí z boje vítězně.
- Co je to? - Perou se o kořist.
Dost!
Další, kdo zasadí ránu, zemře!
Zemře!
Nezapomeňte, kdo jsme!
Národ!
Národ věrných!
Pohyb!
Jak mám vést takový národ?
Kráčej s nimi v lásce.
A když ji nenajdu?
Pak je chyba na tvé straně.
Láska nám byla vytržena v dětství, vzpomínáš?
Jen láska by nás z Egypta nikdy nevyvedla.
Příběh o putování pouští je v podstatě o tom, jak se tato nesourodá skupina
hluboce traumatizovaných a zjizvených a nefunkčních osvobozených otroků
protloukává.
Součástí lekce je, že Bůh vám může dát vizi.
Bůh vám může dát sen.
Častěji se ve skutečnosti nezhmotní tak,
jak byste chtěli,
ale bude to něco lepšího.
Lidé Boží očekávali zaslíbenou zemi
a mysleli si, že dostali jízdenku na rychlík, ale ne.
Jsou věci, na kterých je třeba pracovat uvnitř,
než vás vezmu na vnější místa.
Izrael přechází od jedné formy otroctví do jiné formy otroctví,
což je Jahve.
Cílem příběhu Exodus není být svobodný.
Je to: „Jděte na horu uctívat Boha.“
„Získejte přikázání, abyste získali zákon,
abyste věděli, jak se chovat a jak uctívat.“
Stále musí svádět duchovní boj.
I když byli politicky osvobozeni,
stále mají před sebou úkol být osvobozeni duchovně.
Přišel jsem si s ním promluvit. Abych ho znovu našel.
Už jsem tě takhle viděl.
Nemohu vést svůj lid bez Boha.
Jak s nimi mám kráčet a zároveň ho hledat?
Před mnoha lety
jsi vzal mé ovce na pastvu,
abych měl čas a mohl se věnovat svému lidu.
Byl jsi dobrý služebník.
I ty máš služebníky.
Vybírej si je moudře.
Využívej je.
A pak za ním můžeš s klidným svědomím jít
a požádat ho o pomoc.
Znovu se objeví Jetro.
A pak sleduje, jak to tam Mojžíš vede
a přijímá všechny ty různé lidi, kteří mají spory,
a Mojžíš je jediným soudcem a porotcem.
A když ho Jetro vidí, jak to dělá, tak mu řekne:
„Takhle to dál nejde.
Vždyť z toho vyhoříš.“
A pak mu Jetro řekne: „Musíš udělat tohle.“
A popisuje mu, jak nastavit systém soudů.
Jetro je podle mého názoru
tímto nádherným příkladem toho,
jak někdo, kdo není Žid,
přináší na pomoc ty nejlepší myšlenky
a poznatky svých náboženských tradic.
A Mojžíš je natolik chytrý, že tuto moudrost přijme,
i když pochází z jiné kultury.
Je pořád tady.
Příběh našeho života.
Jak to asi skončí?
Musím jít a vyhledat jeho pomoc.
Půjdeš.
Vyprávěj tento příběh našim dětem, aby to pochopily.
Běž.
Mojžíš znovu vystupuje na velkou horu, aby promluvil s Bohem.
„Nad horou se objevil těžký oblak a znělo mocné troubení rohu.
Hora Sinaj byla celá zahalena kouřem,
neboť na ni Hospodin sestoupil v ohni.
Stoupal z ní dým jako z pece
a celá hora se mohutně otřásala.“
Kde jsi?
Přišel jsem až sem, abych tě našel.
Promluv ke mně!
Už jsi se mnou skončil?
Já s tebou ještě neskončil!
Slyšíš mě?
Nevím, co mám dělat, Bože.
Nevím, kam mám jít.
Bez tebe jsem ztracený.
Nesl jsem tě na orlích křídlech
a přivedl jsem tě k sobě.
Budeš-li poslouchat můj hlas a dodržovat má pravidla,
budeš mi královstvím kněží a svatým národem.
To jsou slova, která budeš mluvit k synům Izraele.
Týdny plynou.
Izraelité čekají ve stínu hory Sinaj na Mojžíšův návrat.
Je pryč po čtyřicet dní a nocí.
Vrátí se.
Tihle lidé žijí ve velké nejistotě.
Poprvé nemají svého vůdce na očích.
Ten, kdo je vyvedl,
který sloužil skutečně jako otec národa,
tam není.
A oni vzhlédnou a čeká je zážitek,
který je tak úžasný a zároveň tak děsivý.
Když nevíte, kde zítra… nebo jak přežijete,
nebo co se bude dít dál, tehdy můžete udělat spoustu špatností.
Co to je?
Potřebujeme Boha, kterého ostatní uznávají.
Boha podobného ostatním bohům.
Máme egyptské zlato.
Než odejdeme, roztavíme ho a vytvoříme boha, který nás bude chránit.
Mojžíš nás ochránil.
Vážně věříš, že tvůj bratr je stále naživu?
Věříš tomu?
Jsi prvorozený bratr.
Je čas získat zpět své postavení.
„Áron jim řekl:
,Strhejte svým ženám, synům i dcerám zlaté náušnice
a přineste je ke mně.‘
Ten od nich to zlato přijal,
vytvaroval formu
a odlil z toho sochu telete.“
Nezapomeň, že právě neposlušnost je příčinou ran v Egyptě.
Ale je to neposlušnost lidí na druhé straně pouště,
kde si tohoto boha zkonstruují.
Právě tato neposlušnost způsobila, že jejich cesta,
která neměla trvat déle než deset dní,
zabrala 40 let.
Áron, který je Mojžíšovým vlastním bratrem a veleknězem Izraele,
je tím, kdo vyrobí zlaté tele,
protože se cítí ohrožen
pozdvižením mezi Izraelity.
A tak, aby je uklidnil, vyrobí jim tohoto Boha.
Mojžíš sestupuje ze Sinaje
právě ve chvíli, kdy se klanějí zlatému teleti.
Je to srdcervoucí.
To je Mojžíš.
- Mojžíši! - Mojžíši!
Mojžíši!
Mojžíši.
K ničemu.
Bylo to všechno k ničemu.
Mojžíš je tak znechucený a tak pobouřený,
že vezme ty dvě desky, na nichž bylo desatero napsáno,
a rozbije je.
Neumí ovládnout svůj hněv.
To je téma, které je protkáno celým Mojžíšovým životem.
Ten boj s hněvem je něco, z čeho se můžeme hodně poučit.
Mojžíš je někdo, komu rupne v bedně, vyletí
a pak musí přijít na to, jak se zase dát dohromady.
Pomozte mi.
Co to může být?
Odpověděl.
Odpověděl na mé volání.
A dal mi svůj největší dar.
Jeho zákony.
A vy…
vy všichni jste mi zlomili srdce.
Tak jsem je taky rozbil.
Aby člověk změnil minulé dny…
potřebuje odpuštění.
Pamatuješ?
Nechte mě o samotě.
Teď.
Co jsem to udělal, můj Pane?
Jdi pryč.
Můj Pane.
Zklamal jsem tě, můj Pane.
Je čas.
Jednou jsem vypustil potopu a ušetřil jen Noea.
Tentokrát bych mohl vypustit oheň a ušetřit jen tebe.
Nechat je shořet? Je všechny?
Ale můj Pane,
mohli jsme se dostat do zaslíbené země, kdybys mě nevedl touto cestou.
To vše by se nestalo.
Jaký smysl má dojít do zaslíbené země,
když nevíš, jak v ní žít?
Můžete mít svobodu, ale bez pravdy si ji neudržíte.
Začneme znovu.
Ne!
Odpusť jim. Odpusť nám. Odpusť mi.
Odpusť.
Bůh to opět vyřešil:
„Všechny zabiju a začnu znovu s tebou.“
A Mojžíš mu to rozmluví.
Jako by to bylo unáhlené. Přemýšlej o tom.
Co na to řeknou Egypťané?
Vzal jsi nás na poušť, abys nás zabil?
Nechte je jít.
Povstali proti tobě.
Proti Bohu.
Pusťte je.
Zaslouží si zemřít.
Budou příkladem ostatním.
Neměl bys spáchat vraždu.
Takový je zákon.
Jaký zákon?
Ten, který jsem zničil. Pusť je.
Odříkej nám ty zákony, Mojžíši.
Pojďme si je navzájem recitovat,
dokud už to nebudeme potřebovat.
Protože zákony budou vepsány v nás.
Nevytvářej žádné sochy či obrazy.
Nebudeš mít jiné bohy mimo mne.
Nebudeš jméno Pána, Boha svého zneužívat.
Nebudeš dychtit.
Nebudeš…
To, co děti Izraele na poušti skutečně odcizilo,
byla absence dohody.
A důvod, proč zůstali na poušti tak dlouho,
bylo zpečetění dohody.
Bůh je mohl kdykoli vzít do kanaánské země, ale nebyli připraveni.
Pamatuj na den šabatu
a dodržuj ho.
Cti otce a matku svou.
Nesesmilníš.
Nebudeš křivě svědčit.
Bible nikdy nepoužívá slovo „přikázání“.
Zmiňuje se sice o desítce, ale jedná se o deset věcí,
deset d'varim, deset záležitostí, deset předpisů.
Prvních pět se týká vztahu člověka k Bohu.
Nebudeš mít jiné bohy mimo mne.
Nesmíš brát jméno Boží nadarmo.
Posledních pět přikázání je sociálních.
Týkají se toho, jak spolu lidé mají vycházet,
jak se k sobě správně chovat.
Nebudeš dychtit po domě svého bližního ani po ničem, co je jeho.
Bůh říká: „Nejde být bez struktury.
Nevyvedl jsem vás, abyste se stali ničím. Vyvedl jsem vás, abyste byli něčím.
A proto jsou tyto zákony počátkem morálního kodexu,
který způsobí revoluci v celém světě.“
Matko?
Proč jsi smutný, Mojžíši?
Ze všeho, co jsem udělal špatně.
Ze všeho, co ještě musím udělat.
Vedl sis dobře.
Vyvedl jsi je z Egypta,
jak tě o to Bůh požádal.
Dal jsi jim zákony, podle kterých mají žít.
Dal jsi jim život.
Co víc
bys od sebe chtěl?
Musím je dovést do zaslíbené země.
Dostanou se tam sami.
Bez tebe.
Tři velcí hráči tohoto příběhu,
Mojžíš, Áron a Miriam,
se do zaslíbené země nedostanou.
Přijď.
Nejdojemnějším a nejtragičtějším momentem, řekl bych, v celé Bibli je to,
že Mojžíš, který byl Bohem pověřen,
aby splnil tento těžký a nebezpečný úkol,
vedl Izraelity 40 let pouští
a věrně tento svůj úkol splnil až do konce,
ale není mu dovoleno připojit se k dětem Izraele v zaslíbené zemi.
Je to srdcervoucí.
Podívej, Mojžíši.
Tady to je.
Mojžíšovo odepření vstupu do zaslíbené země
mi v současné době rezonuje
v životě Martina Luthera Kinga mladšího.
V předvečer své smrti zopakoval Mojžíšovy pocity.
Řekl: „Byl jsem na vrcholu hory.
Viděl jsem zaslíbenou zemi.
Asi se tam nedostanu, ale jsem tu, abych vám řekl, že se tam vy dostanete.“
Skoro jako by v tu chvíli předával Mojžíšův odkaz.
A jestli Mojžíšův příběh má něco říct, tak je to to,
že i když dorazíte do Kanaánu,
i když máte svobodu v názvu,
stále to vyžaduje boj.
To, co je potřeba k získání svobody,
je něco jiného než to, co je třeba, abyste svobodní zůstali.
Zaslíbená země.
A já se tam nikdy nedostanu.
Ne.
Ale tvoje děti ano.
Mojžíši?
Pojď dovnitř.
Pojď.
„Tam, v moábské zemi, pak Hospodinův služebník Mojžíš zemřel,
jak Hospodin řekl.
V Izraeli už ale nepovstal prorok, jako byl Mojžíš,
se kterým se Hospodin znal tváří v tvář.
Kolik jen znamení a divů jej Hospodin poslal vykonat v Egyptě
proti faraonovi, všem jeho služebníkům a celé jeho zemi.
Jak mocnou sílu a jak hrozné činy předvedl Mojžíš
před očima celého Izraele.“
Překlad titulků: Kateřina Richard
Uploaded by MoviesMod.org | Visit & Support