Uploaded by MoviesMod.org | Visit & Support
GÓSEN
Mózes!
Uram!
A mai éjszaka más, mint a többi éj.
Miért, Uram?
Egyiptom minden elsőszülöttje meg fog halni. A fáraó fiától kezdve a
legszegényebb szolgálóleány gyermekéig.
Mi lesz a héberekkel?
Ügyelj szavaimra! Minden család egyen a keserűfüvekkel elkészített áldozati
bárányból. Egyék kovásztalan kenyérrel, mert nem marad idő a megkelesztésére.
Fogjátok fel a vért, és jelöljétek meg vele szemöldökfáitokat, hogy lássák, hol
éltek, így védekezhettek szörnyű bosszúmtól.
Én Mózes házát keresem!
Rettegek, Mózes.
Biztos van más megoldás.
Én vagyok a pusztító.
Gyere be! Gyorsan! Siess!
Elkezdődött hát a tizedik csapás. Az elsőszülöttek halála.
TESTAMENTUM: MÓZES TÖRTÉNETE
HARMADIK RÉSZ: AZ ÍGÉRET FÖLDJE
Az utolsó csapás elsöprő erejű, mert így szól: Minden egyiptomi elsőszülött, a
fáraó elsőszülöttjétől kezdve a legutolsó jószág almának legidősebb borjáig mind meg
fog halni. A kereszténység előtt ez vetíti előre az Új Testamentumot és Jézus
Krisztust, a bárány vérét. Az áldozati bárányt. És csakis az ő vére
által menekülhetnek meg. A Kivonulás könyvében a vér az ajtó szemöldökfáján
van, az védi meg őket.
Kérlek, egyetek!
Igyatok!
A héber házakat megjelölték a bárány vérével a szemöldökfán, ez jelezte az
angyalnak, hogy repüljön át a ház felett.
Innen származik a pészáh, elkerülés szó. Áthaladt a házaik felett, és csak az
egyiptomiakra csapott le.
PER-RAMSZESZ, EGYIPTOM FŐVÁROSA
Áhmen!
Áhmen! Áhmen!
Gondolhatjuk úgy is, hogy szemet szemért. Mit tesz a fáraó a Kivonulás
könyvének kezdetén? Megöleti a fiú gyermekeket. Most az elsőszülötteknek jár
halál. A kör így lesz teljes. Amit velünk tettél, azt visszakapod.
Az ősi rabbinikus hagyomány nem ünnepli a szenvedést, a csapásokat, melyek Egyiptom
népét sújtották.
Amikor odaérünk ahhoz a részhez a pészách szédernél, amikor felsoroljuk a
tíz csapást, arra utasítanak minket, hogy vegyünk ki egy csepp bort a kupából
az ujjunkkal és kenjük a tányérunk szélére.
Helytelen örömünket lelni mások szenvedésében.
Legyenek bár olyanok, akik ártottak nekünk, vagy akár ártatlan emberek. Ezért
mindez szimbolikusan elrontja az örömünket.
Mózes! Mózes!
A 12. fejezetben felbukkan a Pusztító, aki lecsap a világra. Néha a
Halál angyalaként értelmezzük. Nem írják, hogy Isten.
Mózes!
De a történet után elhangzik, hogy ezt Isten tette. Meglehet, hogy csupán így
próbál elhatárolódni attól, amit az imént elkövetett.
Mózes!
Mózes! Mózes!
-Nagy sírás tört ki Egyiptomban, -Mózes! Te meg miért álldogálsz itt?
-Mondd már, mi lelt! Mózes! Kérlek! -Mert nem akadt ház,
amelyben halott ne feküdt volna.
Gyere!
Haza kell térned velem, kérlek!
Úgy vélem, a Biblia szerzői, illetve összeállítói szúrták bele a Halál
angyalát, talán hogy felmentsék Istent, hogy kevésbé tűnjön bosszúszomjas
karakternek, hogy ne tartsák őt olyan Istennek, aki képes gyermekek életét
kioltani és elvenni ártatlanok életét.
Mit követtünk el?
Azt, mit Isten tőled kért.
Ha az utolsó csapást nézzük, az egyszerűen elkeserítő. Pontosan emiatt hallani annyi
érvet ellenérvet Isten ellen. Hogy engedheti ezt egy szerető szívű Isten?
Miféle bosszúszomjas Istenség képes erre? Végezni az elsőszülöttekkel! Milyen
kegyetlen Isten ő! És hogy teljesen őszinte legyek, erre nincs jó válasz.
Humánus szempontból teljességgel elkeserítő.
Mózes!
Merre vagy, Mózes?
Mózes!
Merre vagy?
Válaszolj!
Fivérem, zárd be az ajtót!
Szólnom kell vele!
-Ne! -Válaszolj!
Majd én!
Mózes nincs idehaza.
Úgy szégyenkezik, hogy szemem elé se kerülne?
A fiam meghalt.
Héber gyermekek is haltak meg kezed által.
Figyelmeztettünk. Nincs ember, ki Istenünk útjába állhatna.
Istenetek nem más, pusztán gyilkos.
Ő adja nekünk az életet.
És ő veszi el.
A fiam!
Menjetek a sivatagba! Induljatok!
Nincs feltételed?
Nincs. Csak induljatok máris!
Maradj velünk!
Nem.
Vele együtt kell siratnom Egyiptom veszteségét.
És az övét.
Induljunk! Szaporán!
Mielőtt meggondolná magát!
Ó, te drága fiú!
Te hoztad el a gonoszt házamba!
Te kényszerítetted Mózest erre a…
sorscsapásra. És nézd, mi lett a vége!
Azt gondoltad, érinthetetlen vagy, sebezhetetlen.
Hisz én szólok az istenekkel!
Csakugyan?
Hajolj meg előttem!
-Könyörgök, hallgass rám! -Rajta!
Én vagyok a Fáraó!
Királya a Nílusnak!
„Az egyiptomiak sürgették a népet, hogy gyorsan távozzék az országból. Ezt mondták
ugyanis: „még mindannyian meghalunk."
Innentől kezdve felgyorsultak az események. Úgy érezhették, hogy
összeomlott az idő. Éveken át csak engedelmeskedtek, kettő, tíz, 400 évig?
Már elveszett az időérzékük. Egy rabszolgának mindig mindent
megparancsolnak. Most először hallják azt, hogy: „Menjünk!"
Többé nem az idő rabszolgái. Ők gazdálkodnak az idejükkel.
Izrael fiai az egyiptomiaktól ezüst meg arany tárgyakat és ruhákat kértek.
Az Úr bizalomra hangolta az egyiptomiakat a nép iránt, s azok
teljesítették kérésüket. Így szereztek zsákmányt az egyiptomiaktól.
Zsákmányszerzés, valóban többnyire ezt hallani héber fordításokból, de tévedés ne
essék, ugyanazt jelenti, hogy megszerezzük, ami minket illet. Épp ez
jelentett gondot a judaizmus legkorábbi szakaszában, hogy a zsidó filozófus Philón
azzal érvelt: „Nem, nem, ez fizetség volt a szolgálataikért. Nem zsákmányoltak, Ezt
igenis megérdemeltük azok után, amiken keresztülmentünk." Bárcsak a Bibliában
lennének jegyzetek is! Például: „Ezzel azt akarták megfogalmazni, hogy változtak az
erőviszonyok."
Hát ezzé…? Ezzé válunk mostantól? Ezzé? Ezzé?
Mózes! Te tán nem adtál nekem ékszert, amikor eljegyeztél?
E nap ugyancsak egyfajta kézfogó. Négyszáz esztendő telt el, Mózes. Engedd,
hogy ünnepeljenek!
E napot már rég megjósolták.
Elindulunk Kánaánba. A tejjel mézzel folyó földre.
Négyszáz esztendő után végre elérkezett e nap!
E sok esztendő alatt lefoglalt minket a küszködés.
A munka, nehézségek és a szenvedés. Elfeledtük, kik is vagyunk.
Ám Isten, beszélt hozzám azon a hegyen. És most itt vagyunk. Itt állunk együtt e
gyönyörű reggelen a szabadság kapujában!
Bíznunk kellene abban, hogy elenged a fáraó? Hány alkalommal változtatott
akaratán? Meglehet, hogy kelepcébe csalna.
Nem, az egyetlen kelepce itt van, csupán elménkben. E naptól fogva Istenünk a mi
jegyesünk, és mi vagyunk arái.
Mózes!
Bárhová menj, én veled tartok, és bárhol maradsz, én ott maradok.
Amikor Mózes elindul a héber néppel Egyiptomból, Bithiah csatlakozik hozzájuk
az Egyiptomból való kivonuláskor. És úgy vélem, ez beszédes, sokat elmond arról,
hogy kivé vált Mózes. Olyan nagy hatással volt még a saját családjára is,
hogy követték őt.
A midrásban található egy megrendítő változata a történetnek, miszerint a fáraó
leánya elsőszülött volt, épp ezért meg kellett volna halnia a tizedik csapás
során. De Isten így szólt: „Mivel megmentetted Mózest, én megmentelek
téged." Ezen a ponton fogadta őt magához Isten és mentette meg a végső csapástól.
Számos muszlim, amikor Mózes örökbe fogadó anyjáról van szó, olyannak képzeli
a személyét, akit ugyancsak elnyomott a fáraó. Ráadásul a kiegészítő Korán
irodalomban azt írják, amikor Mózes visszatért, ő az elsők között értette meg
üzenetét. Leírják, hogy a fáraó kínzásnak vetette alá és Isten mentette
meg a szörnyű szenvedéstől, melyet maga a fáraó mért ki rá. Így vált belőle az
iszlám hagyományban példakép azon nők számára, akik családi erőszaknak estek
áldozatul, akik menekülni szeretnének. Ők mind felnézhetnek rá.
Mózes! Ne vesztegessük az időt! Fivéremnek elborult az elméje.
Izraeliták! Induljunk hát! Térjünk haza!
Van egy strófa pészáh estéjén, amikor elmondjuk, hogy ha Isten nem hozott volna
ki minket Egyiptomból, még a fáraó rabszolgái lennénk. Nem szó szerint
rabszolgák, pusztán pszichológiailag.
Pszichológiai értelemben még mindig gazdánk fogságában élnénk. Ez a
Stockholm-szindróma. Az egyik módja annak, hogy kigyógyuljunk ebből az, hogy
alacsonyítsuk le fogva tartónkat, hogy ne tűnjön értékes személynek, mert az nem
bánna így velünk. Nem jó ember. És amint ezt felismerjük, a Stockholm-szindrómának
vége és felszabadulunk.
Áldozatot mutattam be Ámonnak. Végre megmentett minket ettől a veszedelemtől.
Nem, rosszul gondolkodtunk, Hámán!
Ha távozik az egyik munkás törzs, mennek a többiek is. A núbiaiak, a
hettiták. Összeomlik a teljes építmény. Készítsd a sereget!
Felség, könyörgök!
Készítsd a sereget!
Úgy gondolom, sokat elmond a tény, hogy a tizedik csapás érintette igazán
személyesen a fáraót. Mondhatni, számára ez volt az utolsó csepp a
pohárban.
Amikor a fáraó felfogja, elvesztette a fiát, a szíve megtelik bosszúszomjjal.
Ekkor a fáraó meggondolja magát és utánuk küldi katonáit. Néha macska-egér játéknak
képzelem ezt, amikor a macska üldözi az egeret, és bekapja, majd elengedi, hagyja,
hogy kipihenje magát, majd ismét játszani kezd vele. Ezt a képet látom magam előtt
ebben a történetben.
Kánaán északra van. Erre menjünk!
Úgy átvágnánk a filiszteusok földjén. Ránk támadhatnak.
Akkor harcolnunk kell. Nem vezet oda más út.
Akkor északra!
A sivatagon át az Ígéret földjére.
Áron!
Mutatja nekünk az utat!
Nem, ez az út a tengerhez vezet.
-Migdol és Baál-Cefón között. -Egyszer már láttam effélét!
-Kelepcébe futunk! -Ez vezetett vissza hozzátok.
Én mondom neked, öcsém!
Ez egy jel!
Vagy ezernyi hajóra lenne szükségünk, ha arra akarunk átjutni.
„Amikor a fáraó elbocsátotta a népet, Isten nem a filiszteusok földjén át
vezette őket, jóllehet az lett volna a rövidebb. Isten arra gondolt, hogy a nép
megbánhatja, ha háborút kell kezdenie, és visszatér Egyiptomba. Ezért Isten a
Vörös-tenger menti pusztán át vezető útra terelte őket."
Sok értelmezés született arra, hogy Isten miért egy furcsa és idegen irányba terelte
népét. A magyarázatok katonai okoktól kezdve odáig terjednek, hogy a
víztartalékok utánpótlása okán mutatta nekik azt az utat. És mindegyikben van
némi igazság. Ám a Tóra feladata, hogy a modern világban is tanítson minket, ezért
az üzenet, ami a legfontosabb az utazás kapcsán az, hogy hiába gondolod, hogy
tudod, hol haladj, milyen úton kell járnod életed során, ám Isten így szól:
„Én vezérellek titeket, én ismerem az utat. Kövessetek!"
„Az Úr nappal felhőoszlopban haladt előttük, hogy mutassa az utat, éjjel pedig
tűzoszlopban, hogy világítson nekik.
Így éjjel-nappal vonulhattak. Az egyiptomiak utánuk mentek."
Én megmondtam, nincs itt egyéb, csak a tenger.
Vissza kell fordulnunk.
Bizonyosan van célja.
„És elérték őket, amikor a tengerparton, Pi-Hahirotnál, Baal-Cefonnal
szemben táboroztak: ott volt a fáraó minden lova, szekerei, és egész serege."
Mondd hát, Mózes, mit üzen most az Úr?
Megmondtam, hogy kelepce lesz!
Letáborozunk.
Tábort verünk!
A fáraó álmunkban mészároltat le.
Tábort verünk!
Nem! Igaza van! Mózes jól beszélt.
Isten megajándékozza őket üdvözítő kegyelmével. Az ő látható lehetetlen
jelenlétével, és közben arra is ráébrednek, hogy nem csupán iránytűként
szolgál, hanem védelmező erőként is.
Szólj nekik, hogy kerüljék meg!
Nem tehetjük, felség. Valahányszor megmozdulunk, velünk együtt mozdul.
Nagyuram, úgy tetszik, mintha életben lenne.
Ki megleli a módját, hogy kerülhetjük ki, az lesz örökösöm!
Bizonyosan céllal vezettél minket erre.
Mondd, Uram, mi volna az? Fedd fel előttem!
Mózes!
Emeld fel botodat!
Nyújtsd ki karodat!
„Ekkor Mózes kinyújtotta kezét a tenger fölé. Az Úr egész éjjel tartó erős keleti
széllel visszaszorította a tengert és az kettévált."
Miért vált ketté a Vörös-tenger? Egyes Biblia tudósok azzal érvelnek, hogy ha
megtörtént, ahogy a Biblia leírja, feltehetően földrengés okozhatta. A
földrengés hasadást okozott, melyben eltűnt a tenger vize. Egy természeti
jelenségnek tulajdonítják.
A Biblia szerzőinek nem ez volt a szándéka. A Biblia nem nyit vitát. Isten
felhatalmazza Mózest, hogy botját felemelve tegyen csodát.
Mi történik?
Odaveszünk mind!
Vissza kellene fordulnunk!
Eltemet minket a tenger!
Mindnyájan itt halunk meg!
Hadd forduljunk vissza!
Maradjatok!
Az Istenük bármire képes, felséges uram!
A mieink nem törődnek bele.
Látjátok ezt? Az ott Isten!
Látjátok? Ez Isten műve!
Kell, hogy legyen hitetek!
Hová tűnt a tenger?
Mentenétek magatokat, hátra hagyván gyermekeiteket?
Nem. Ő sem tenne ilyet. Istennek szüksége van mindannyiunkra. Minden
gyermekére. Mindnyájunkra.
Menjünk vissza, amíg még megtehetjük! Bizonyosan nem jutunk át élve a túlpartra.
Inkább fulladjak vízbe!
Sok nagyszerű midrás tanítás kapcsolódik a tenger szétválasztásához. Az
egyik szerint az angyalok így szóltak: „Isten, őket mented meg? Hisz' bálványokat
imádtak. Az emberek hitványok. Mind egyformák. És Isten így válaszolt:
„Valamit nem vesztek észre. Nézzétek, együtt menetelnek!" Ez a lényeg. Felejtsük
el a múltat! Mindenki követhet el hibát. Tanuljunk belőle, tartsunk össze,
munkálkodjunk együtt! Isten ezt várja tőlünk.
Belevesznek a tengerbe. Örültség követni őket.
Nem!
Istenük menekül!
Ti tán kételkedtek abban, mit szemetekkel láttok?
Felség!
Gyermekeinket immár elragadták. És ők legjobb harcosaid.
Készítsd szekeremet!
De felség!
Utolérjük őket, és írmagjuk sem marad!
„És Izrael fiai a száraz tengerfenéken vonultak át, miközben a víz jobb és bal
felől úgy állt, mint a fal."
Az egyiptomiak utánuk vetették magukat.
Fuss!
Menj!
Nem!
Tedd, amit mondtam!
Menj!
Fussatok mind!
-Igyekezzetek, gyerünk! -Fussatok!
Fuss!
„Mózes kinyújtotta kezét a tenger fölé.
Erre a víz napkeltekor visszaáramlott régi helyére.
A víz visszaömlött, és ellepte a szekereket, a lovasokat,
és a fáraó egész népét, amely utánuk behatolt a tengerbe. Senki sem maradt
életben közülük."
Az egyik lányom tíz éves korában hazajött a vasárnapi iskolából, ahol épp
ezt a történetet olvasták, a Vörös-tenger történetét, melyben mind belefulladnak a
vízbe. És teljesen fel volt dúlva. Azt mondta: „Isten hogy tehetett ilyet? Ők nem
Isten gyermekei?" És azt gondoltam: „A mindenit, lányom, milyen remek meglátás!"
Tényleg, hogy tehetett ilyet Isten?
A történet, a Koránban elbeszélve úgy végződik, hogy megfullad a fáraó. Abban a
változatban végül kimondja, hogy hisz Áron és Mózes Istenében. Ám akkor már túl
késő.
Van egy egész érdekes történet. Gábriel, egyike a jelentősebb angyaloknak,
azt mondja Mohamednek, hogy két személyt vet meg leginkább.
A Sátánt és a Fáraót.
Gábriel azt mondja: „Oly nagyon tartottam tőle, hogy a Fáraó áttér az iszlám hitre a
halála előtt, hogy sarat tömtem a szájába, nehogy megtérjen, és hinni tudjon
Istenben."
A Holt-tengeri tekercsek között van egy rövidebb mű, egy tekercs, ami a Kivonulás
könyvének egy részét tartalmazza. Sérült töredék, de láthatóan egy hosszabb dal
volt, amit Mirjámnak tulajdonítottak.
Egy győzelmi dal. Megmenekült a nép. Isten a harcos, ki legyőzte az egyiptomi
sereget és megmentette népét.
Így szól, „Ki volna hasonlatos hozzád, Jahve, az istenek között?" Más szavakkal:
„Te vagy a legnagyszerűbb isten."
Ez az első fontos teológiai üzenete a zsidó, keresztény és muszlim hagyománynak,
ráadásul egy nő ajkáról hangzik el.
Ádonáj!
Mózes megmentette az emberiséget, mint Noé. Noé történetében visszahúzódik a víz,
így a szárazföldre érkeznek, új életet kezdeni. És akkor itt a Vörös-tengeri
incidens, amikor kettéválik a víz, és a szárazföld ismét az életet jelenti, új
életet igazi nemzetként. A két történet összefügg. És úgy vélem, a kapcsolat az,
hogy Isten mentőcselekedetei teremtőerővel bírnak.
Fivérem, szabadok vagyunk!
Azok.
„Ezután Izrael Mózes parancsára elindult a Vörös-tengertől. Sur pusztája felé vették
útjukat,
s három napig meneteltek anélkül, hogy vizet találtak volna."
Itt van ez a döbbent, traumatizált nép, akik immár kijutottak a pusztaságba, és
minden okuk megvan a zavarodottságra, a félelemre és a
bizonytalanságra.
Szó szerint fogalmuk sincs róla, hol lehetnek.
Van már elég tapasztalatuk, kétségtelenül bizonyságot nyert, hogy Istenük valóságos
és Istenük megmentette őket, de most valami olyasmit kellene elképzelniük a
jövő kapcsán, amit egyszerűen képtelenek.
-Még sosem voltam ilyen éhes. -A gyermekeim már három napja nem ettek.
És követik Mózest, de tudják, hogy Mózes sem tudja, mi vár rájuk.
Adj egy jelet, Uram!
-Kihozott minket, hogy meghaljunk? -Ez őrültség!
Maradtunk volna inkább Egyiptomban!
Rabszolgák voltak, most lettek szabadok. És amikor már azt hitték, vége, még sincs
vége. És itt értik meg igazából. Ilyen az élet. Átmész egy próbán, és tanulsz
belőle, de még nem értél célba. És a Tóra üzenete az, hogy sosem érkezel meg. Maga
az út fontosabb, mint a cél.
Uram, szükségem van rád. Népem szomjazik és éhezik.
Szólnál ismét hozzám?
Az emberek félnek, Mózes.
Többé nem szól hozzám.
Ki?
Isten. Elhagyott.
Az nem biztos. Talán csak próbára akar tenni.
Ez túl sok nekem.
Nem!
Mutasd nekik az utat!
Isten akaratából találunk vizet.
Délre fordulunk.
Kánaán északra van, öcsém.
Tudom, ám délre megyünk Midjánba.
Midjánba?
A hegyhez, hol legelőször szólott hozzám.
Az Ígéret földjére indultunk.
Eljutunk oda.
Hogy maradunk életben?
Mit mondunk népünknek?
Ő gondunkat viseli.
„Itt, a pusztában az Izraeliták egész közössége zúgolódott Mózes és Áron ellen.
Izrael fiai ezzel estek nekik: „Inkább haltunk volna meg az Úr keze által
Egyiptomban, amikor a húsos fazekak mellett ültünk és jóllaktunk kenyérrel. Ti
pedig ide hoztatok a pusztába, hogy az egész közösség éhen vesszen."
Túl hosszú az út, sok kihívással találkoznak. Egyre ingerültebbek és mi
elgondolkodunk: „Hogy lehetnek ennyire hálátlanok? Hát nem fogják fel, mi minden
történt velük?" Igen, ezt mondjuk, amikor kilépünk egy légkondicionált szobából. Ők
folyvást szenvedtek, megmenekültek, szenvedtek, megmenekültek. Már annyiszor
törtek meg. Furcsa is lenne, ha nem panaszkodnának.
„Reggel pedig harmatozó felhő volt a tábor körül. Amikor a harmatozó felhő
felszállt, a puszta talaján valami finom szemcsés dolog volt, mint a dér a földön.
Az Úr így szólt: „Nézd, én kenyeret hullatok nektek az égből."
Az izraeliták mind panaszkodnak, hogy éheznek és Isten csodát mutat be, amikor
mannát küld nekik a Mennyből.
Tudósok elmondták, hogy valóban létezik egy növénytetű faj, mely a tamariszkusz
fákból táplálkozik, ami megszokott Sína környékén, azok termelnek gyantaszerű
anyagot, melynek az íze édes, a színe pedig fehér.
Ott van a növényeken. Összegyűjthetjük, kiszáríthatjuk. Jó lesz
kenyérnek.
Látod, szólott hozzád!
A sínai kalandban, vagyis a pusztaságbeli epizód során, úgy vélem,
Isten anyai oldala mutatkozik meg, mert a nők változtatták a természet által adott
kincseket ehetővé.
Látod, fivérem! Íme a jel.
Láttuk Istent, a harcost a jelekben és csodákban, a Fáraó serege ellen harcolva.
És most, metaforikusan, itt van Isten, az anya, a gondoskodó.
Állj! Vissza! Vissza! Eresszétek el tüstént! Tűnés! Ne vedd el! Állj! Állj!
Állj! Ne ítélkezzetek felettem! Egyiktek sem teheti. Táguljatok! Hagyjatok békén!
Vissza! Elég legyen!
Dávid és Ámrám felhalmoznak. Így nem jut mindenkinek.
Kufárkodnának.
Tán két napra elég, nem többre.
Isten bőséggel áldott meg minket, és így háláljátok meg?
Elűzni őket! Boldoguljanak magukban!
Ne! Állj! Állj! Állj! Megállj!
Tedd, amit mondtam!
A harag régebben sem vált hasznodra. Isten kegyes szívvel van irányunkban. Kövessük
hát példáját!
Igaza van, fivérem.
Ő mit várna el tőlünk?
Hogy kérdezheted ezt?
Hisz megtudni szívem legnagyobb vágya.
Hát engedd, hogy elméd meglelje!
Nem tanulhatunk, amíg le nem nulláztuk a tudást, amit addig szereztünk. A pusztaság
így nem ragadozók hona, hanem egyfajta tiszta lap. Nincs semmi, nincs ott semmi.
Van ellenség? Fenyegetés? Ezekre számíthatunk, de nem ez a lényeg. A
lényeg, hogy leckét tanítanék nektek és értékeket, és ez nem sikerülhetett
Egyiptomban. Ott túl sok a történelem. Nem sikerülne Izraelben. Túl sokat kell
építeni, ezért szükséges a pusztaság.
Izráel gyermekei!
Öt napon át minden reggel majd gyűjtünk élelmet. Csupán az aznapra elegendőt.
És a hatodik napon… a hatodik napon annyit gyűjtünk, hogy megpihenhessünk a
hetediken.
Isten mására teremtettünk, így a hetedik napon pihenhetünk, ugye?
Igen.
Úgy van.
A szent napon.
A napon, melyen felidézzük, mennyivel tartozunk neki.
Legyen ez a törvény!
A Sabbath igen érdekes dolog, ha az ősi izraelitákra gondolunk és a bibliai
világra. Amennyire tudjuk, nincs hasonló egyetlen más ősi Izrael köré épült
kultúrában. Így ezt nevezhetjük izraelita találmánynak.
Az első Sabbathra való utalás a Kivonulás könyvének 16. fejezetében van, a
Manna gyűjtésekor. Amikor elhangzik, hogy a hatodik napon kétszer annyit gyűjtünk és
megpihenünk a hetedik napon, ahogy Isten is tette.
Van egy általunk használt kifejezés: „A zsidók éltetik a Sabbathot, ám a Sabbath
még inkább élteti őket." És ez az, amire akkor szükségük volt. Isten Mózes által
kinyilvánította akaratát. „Álljatok meg! Nincs több munka. Vegyétek számba
áldásaitokat! Ha a jelenben éltek és rájöttök, hogy az nagyszerű, akkor
túléljük."
Túlélvén az éhezést és a fáraó haragját, az izraeliták új ellenséggel
találták magukat szemben útjuk során a Sínai-hegytől délre.
Nem vagyunk egyedül.
Sivatagi népek. Ez az ő földjük.
Sokan azok közül, akik az ősi Közel-Keleten éltek, nem voltak
izraeliták, és az izraeliták ellenségei voltak. A legjobb példa rájuk az
ámálekiták.
Gyerünk! Gyerünk! Gyerünk! Mózes!
Galádok!
Sötétben lopakodtak nyomunkba!
Küzdöttünk, ám túl sokan voltak.
Nőket, gyermekeket raboltak el.
Több férfi kellene.
Ámálekiták. Rabszolga-kereskedők.
Itt verünk tábort. Add ki a parancsot!
Hozzuk vissza társainkat!
AZ AMALEKITÁK TÁBORA
Gyorsan! Álljon mindenki a helyére!
Azon tűnődünk, vajon az izraeliták karddal, pajzzsal, íjjal felfegyverkezve
indultak el? Hogy vívhattak meg az ámálekitákkal? Egy ősi zsidó midrásban azt
írták, lényegében elvették a Vörös-tengerbe fulladt egyiptomi katonák
fegyvereit, miután holttestüket a partra sodorta a víz. Ami remek válasz, csak nem
található a Bibliában. A Biblia semmit sem ír erről, ezért tűnődünk, hogy
lehetséges.
Uram!
Vezesd gyermekeidet győzelemre!
Isten azt mondja: „Kihoztalak titeket Egyiptomból kinyújtott karommal és erős
kezemmel."
És Mózes karja ugyanígy segített.
Ő szimbólumként szolgál, közvetítőként.
Józsué!
Itt vagyunk!
Ott vannak!
Amíg szemüket a Menny felé fordítják, mindig sikerrel járnak a
csatában.
Gyorsan! Maradjatok velem!
Különben kudarcot vallanak.
Szaporán!
Mózesnek elfogy az ereje,
ám karja biztos marad.
Az izraeliták végül győztesen kerültek ki a csatából.
Mi ez? Mi történik?
A hadizsákmányon marakodnak.
Elég! Elég! Elég!
Aki legközelebb megüti a másikat, meghal!
Meghal!
Emlékezzetek, kik vagyunk!
Egy nemzet. Nemzete igaz hívőknek!
Tágulj!
Hogy vezethetnék ily népet?
Szeretettel bánj velük!
És ha nem lelek szívemben?
Úgy csakis benned lesz a hiba.
Gyermekként nem kaphattunk szeretetet, emlékszel?
Pusztán szeretettel nem jutottunk volna ki Egyiptomból!
A pusztában való bolyongás történetében végső soron egy szedett-vedett társaság,
mélyen traumatizált, rémült, diszfunkciós felszabadított rabszolgák
botladoznak.
A lecke egy része, hogy Isten látomást küld. Isten ad egy álmot. Az
sokkal gyakoribb, hogy nem úgy valósul meg, ahogy azt szeretnénk, de valami még
nagyszerűbb lesz.
Isten népe az Ígéret földjére számított, és azt gondolták, expresszvonatjegyük van
oda, de nem. Számos helyre kell még belül, lélekben eljutni, mielőtt tényleges
helyekre érnénk el odakint.
Izráel népe egy bizonyos fajta rabszolgaságból átkerül más szolgálatába,
az új gazdájuk Jahve. A Kivonulás folyamatának célja nem a szabadság.
Hanem az, hogy menj a hegyre Istent imádni.
Szerezd meg a Tízparancsolatot, hogy törvényeid legyenek, hogy tudd, hogy
viselkedj és hogy áldozz az Úrnak.
Még előttük áll egy spirituális küzdelem. Habár politikai értelemben
szabadok, spirituálisan is fel kell szabadulniuk.
Szólni jöttem vele, hogy ismét ráleljek.
Láttalak már ilyennek korábban is.
Nem vezethetem népemet Isten nélkül. Hogy kísérjem őket és kutassam az Urat is
egyszerre?
Sok évvel ezelőtt kivitted legelni nyájamat, hogy jusson időm népemmel
törődni.
Engem jól szolgáltál.
Neked is vannak szolgálóid, ám válaszd meg őket bölcsen! Használd őket!
Akkor kiállhatsz színe elé nyugodt szívvel, hogy segítséget kérj.
Jetró ismét felbukkan. És figyeli Mózest, ahogy intézi a dolgait, hiszen a nyakába
szakadt egy nép, akik vitáznak és Mózes az egyetlen, aki bíráskodhat felettük. És
Jetró mindezt látja és így szól hozzá: „Ez így nem mehet tovább. A végén még ki
fogsz égni." És azt tanácsolja: „Megmondom, mit kellene tenned." És leírja
neki a bírósági rendszert. Jetró, az én olvasatomban, csodálatos példa arra, hogy
valaki, aki nem zsidó, remek meglátásokkal szolgálhat az ő vallási
hagyományai kapcsán, mellyel segít neki. És Mózes van oly eszes, hogy elfogadja e
bölcsességet, akkor is, ha az más kultúrából ered.
Még itt van.
Életünk története.
Vajon hogy fog majd véget érni?
Segítséget kell kérnem tőle.
És kapsz is.
Mesélj népünkről a gyerekeinknek, hogy megértsék!
Menj!
És Mózes ismét felmászik a hatalmas hegyre, hogy szóljon az Úrral.
Mennydörgött és villámlott, sötét felhő telepedett a hegyre.
„Az egész Sínai-hegyet beborította a füst, mivel az Úr tűzben szállt le rá. A
füst úgy szállt fel, mint az olvasztókemence füstje, s az egész hegy
hevesen megrendült."
Merre vagy?
Azért jöttem ide, hogy rád leljek.
Szólj hozzám!
Tán végeztél velem? Én még nem végeztem veled!
Hallasz engem?
Nem tudom, mit tegyek, Istenem!
Nem tudom, hová menjek!
Nélküled elveszett vagyok.
Sasszárnyakat adtam neked, azok által repítettelek ide. Ha engedelmeskedsz
hangomnak és megóvod szövetségünket, úgy számomra papok királysága lesztek, és
szent nemzet. E szavakat kell átadnod nevemben Izráel gyermekeinek.
Múltak a hetek, és az izraeliták a Sínai-hegy árnyékában várták Mózes
visszatértét.
Negyven nap és éjszaka telt már el.
Vissza fog térni.
Ezek az emberek bizonytalanságban élnek. A vezetőjük most először nincs előttük. Az,
aki kiszabadította őket, aki valódi atyjukként szolgált, most nincs ott. És
felnéznek, és az élmény egyszerre bámulatos és félelmetes. Amikor nem
tudják, hol lesznek másnap, vagy hogy élhetik túl, vagy mi fog történni, akkor
sok rosszra képes az ember.
Megjött. Most elmondhatjátok.
Mi a gond?
Kellene olyan Isten, kit mások felismernek. Olyan, mint mások istenei.
Van egyiptomi aranyunk.
Indulás előtt beolvasztjuk és oly Istent készítünk, ki megvéd.
Mózes megvéd minket.
Őszintén hiszel abban, hogy fivéred még életben van?
Hiszel?
Te vagy az elsőszülött. Ideje követelni elsőbbségedet.
„Áron így válaszolt: „Szedjétek le az aranyfüggőket feleségeitek, fiaitok és
leányaitok füléről és hozzátok ide!"
Ő átvette a kezükből, összeolvasztotta és aranyborjút öntött
belőle."
Ne feledjük, hogy az engedetlenség miatt sújtották Egyiptomot csapások. És az is
engedetlenség, hogy a nép a pusztaságban megalkot magának egy istent.
Ez az engedetlenség az oka annak, hogy olyan utazásra indulnak, amelyet tíz nap
alatt megtehetnének, mégis 40 éven át tart.
Áron, aki Mózes testvére és Izrael főpapja, ő készíti el az aranyborjút, mert
úgy érzi, veszélyes az izraeliták nyugtalansága. Ezért, hogy csillapítsa a
kedélyeket, alkot számukra egy istent.
Közismert, hogy Mózes pont abban a pillanatban érkezik vissza a hegyről,
amikor épp az aranyborjút imádják. Ez szívszorító!
Ez Mózes!
Mózes!
Hiába volt. Minden hiába volt.
Mózes annyira felháborodott, úgy meg van botránkozva, hogy fogja a két kőtáblát,
melyen a Tízparancsolat van, és összetöri őket.
Visszafoghatatlan harag. Ez a téma gyakran felbukkan Mózes élete kapcsán.
A haraggal való küzdelemből igazán sokat tanulhatunk. Mózes olyan személy,
aki könnyen kijön a sodrából, dühöng és azután gondolkodik, hogy hozza helyre, ami
összetört.
Segítsetek!
Mik ezek?
A válasz.
Válaszolt kérésemre!
És átadta a legnagyobb ajándékát.
Törvényeit.
Ti pedig…
összetörtétek a szívemet.
Hát összetörtem őket.
Hogy a múlton változtassunk, megbocsátás szükséges, emlékszel?
Menjetek!
Most!
Mit követtem el, Uram?
Menjetek el!
Uram!
Cserben hagytalak, Uram.
Itt az idő. Egyszer már küldtem vízözönt, csupán Noénak irgalmaztam.
Ezúttal vad tüzet bocsájtok rátok és csak te élheted túl.
Égjenek meg? Égjen meg mind?
De Uram, eljuthattunk volna már az Ígéret földjére, ha nem erre vezetsz.
Akkor mindez meg sem történik.
Mi értelme eljutni az Ígéret földjére, ha nem tudjátok, hogy éljetek
ott? A szabadságot igazság nélkül nem őrizhetitek meg.
Most újrakezdünk mindent.
Ne! Bocsáss meg nekik! Bocsáss meg nekünk, nekem!
Bocsáss meg!
Isten ismét felbőszült. Megölök mindenkit és veled kezdem újra. És Mózes lebeszéli
erről. „Kissé elhamarkodtad. Gondoljunk bele! Mit szólnak majd az egyiptomiak?
Kihoztál minket, hogy végezz velünk?"
Eresszétek el őket!
Hiszen fellázadt ellened, Isten ellen.
Hadd menjenek!
Kijár nekik a halál.
Mutassunk elrettentő példát!
Nem szabad életet kioltani.
Ez a törvény.
Törvény?
Mit elpusztítottam. Hadd menjenek!
Sorold fel a törvényeket, Mózes!
Hadd ismételgessük azokat egymásnak, míg többé már nem kell ismételnünk.
Mert a törvények bennünk íródnak majd.
Soha ne csinálj magadnak faragott képet!
Ne legyenek neked más isteneid énelőttem.
Tilos az Úr nevét szádra hiába venni.
Ne kívánd más tulajdonát!
Nem teheted!
Izrael gyermekeit a pusztaságban tulajdonképpen a szövetség hiánya
idegenítette el. Ezért kellett a pusztában vándorolniuk olyan sokáig, hogy
ezáltal pecsételjék meg a szövetséget. Isten bármikor elvihette volna őket
Kánaánba, de nem álltak rá készen.
Emlékezz meg a Sabbath napjáról, hogy megszenteld azt.
Tiszteld atyádat és anyádat!
Soha ne kövess el házasságtörést!
Soha ne tégy hamis tanúságot!
A Bibliában el sem hangzik a parancsolat kifejezés. Azt írják, hogy tíz, de úgy,
hogy tíz dolog, tíz dvárim, tíz pont, tíz szabály. Az első öt Isten és az ember
viszonyáról szól. Ne legyen előttem más istened, az Úr nevét szádra hiába ne vedd!
Az utolsó öt parancsolat pedig társadalmi. Kijelenti, hogy az embereknek
boldogulniuk kell, jól kell bánniuk egymással.
Ne kívánd szomszédod házát, sem egyebet, mi az ő tulajdona.
Isten így szól: „Nem maradhattok rendszer nélkül. Nem azért hoztalak ki
titeket, hogy lézengjetek Ezért ezek a törvények egy erkölcsi rend kezdetei, amik
forradalmasítják az egész világot."
Anyám?
Miért búslakodsz, Mózes?
Mert rosszat cselekedtem.
És még oly sok feladatom maradt.
Te jót cselekedtél.
Hiszen kihoztad őket Egyiptomból, ahogy Isten azt kérte.
Törvényeket adtál nekik, amik szerint élhetnek.
Életet adtál nekik.
Mi többet várhatnál még el önmagadtól?
El kell vezetnem őket az Ígéret földjére.
Majd eljutnak oda maguktól.
Nélküled.
A történet három főszereplője Mózes, Áron és Mirjám, ők nem juthatnak el az Ígéret
földjére.
Jöjj!
A legmegrendítőbb, legtragikusabb pillanata, véleményem szerint a Bibliának,
hogy Mózes, akit Isten megbízott azzal, hogy teljesítsen egy nehéz, veszélyes
feladatot, aki vezeti az izraelitákat a pusztában 40 éven át, hűségesen elvégzi,
teljesíti ezt a küldetést, mégsem csatlakozhat Izráel gyermekeihez az Ígéret
földjén.
Ez szívszorító!
Nézd, Mózes!
Íme, itt van!
A tény, hogy Mózes nem léphet be az Ígéret földjére, felidéz bennem egy
kortárs vonatkozást Ifjabb Martin Luther King élete kapcsán. A halála előtti
éjszakán Mózes tépelődéséhez hasonlóról beszélt. Így fogalmazott: „
Jártam a hegytetőn, láttam az Ígéret földjét. Talán nem jutok el oda veletek,
de el akarom mondani, hogy ti eljuttok az Ígéret földjére." Mintha Mózest idézte
volna meg abban a pillanatban. És ha Mózes történetéből csak egyet tanulhatunk,
az az, hogy eljutni Kánaánba, akkor is, ha szabadok vagyunk, legalább is névlegesen,
óriási küzdelemmel jár. Más kell a szabadság elnyeréséhez, mint a
szabadságunk megőrzéséhez.
Az Ígéret földje.
És én már nem juthatok el oda.
Nem.
Ám gyermekeid eljutnak.
Mózes!
Gyere be végre!
Jöjj!
„Ott halt meg Mózes, az Úr szolgája, Móáb földjén, az Úr akarata szerint."
Nem is támadt többé Izráelben Mózeshez hasonló próféta, akivel szemtől szemben
érintkezett volna az Úr. Mert őt küldte el az Úr mindazoknak a jeleknek és csodáknak
a véghezvitelére, amelyeket Egyiptom földjén tett a fáraóval és egész
országával.
És mindazoknak az erős kézre valló, nagy és félelmetes tetteknek a véghezvitelére,
amelyeket Mózes egész Izráel szeme láttára vitt véghez.
Uploaded by MoviesMod.org | Visit & Support