PODLE SKUTEČNÝCH UDÁLOSTÍ.
No tak, vstávejte.
Vstáváme.
Šup z postele.
Pusť mě!
Neperte se.
Prostřete stůl. A pozor na hrnky.
Snaž se trochu.
Trocha ticha by neuškodila.
Nepostrčíš trochu stůl?
Ne, ty se posuň.
Brzy přijdou zákazníci, tak pohněte.
Nechápu, proč mají přijít hned zrána.
Ne že bych chtěl, aby přišli tak brzo.
Ale pozval jsem si je zrána,
abych na ně nemusel celej den čekat.
Máme máslo?
No?
Máš dneska hodně zákazníků?
Je to prodejní strategie, Mechito.
Vlastně jsou to dneska mí jediní zákazníci.
Tady máš.
Už nic nezbylo.
Efraíne, co ta leštička? Ještě si zlomím vaz.
Nevidíš, že něco dělám, Mechito?
Odpoledne nic nemáš.
Jistě, Vaše Ctihodnosti.
A je to.
- Dobrý den. - Zdravím, těší mě.
- Jsem Efraín. Pojďte dál. - Dobrý den.
- Vítejte. - Zdravím.
- Nechcete vodu?
- Ano, děkuju. - Prosím.
Kdyby se nevěsta chtěla nalíčit, máme na to speciální koutek.
- Ano. - Tudy.
Každopádně vám to ohromně sluší.
- Moc děkuju. - Fotíte se na památku?
Na pozvánky.
To je ale nápad.
Bude to krása.
Když jsme chystali svatbu, Mechita si usmyslela,
že rozešle ručně psané pozvánky.
Polovina hostů kvůli jejímu rukopisu zabloudila a nemohla najít kostel.
Učila se pak psát na stroji.
Přijdeme pozdě. Pohni!
- Já za to nemůžu! - Co? Vždycky za to můžeš.
Buďte sakra zticha!
Efraíne.
Ženich nemá moc hezkou pleť.
- Přidej výplňové světlo. - Dobře.
Efraíne.
Oprav tu leštičku.
Dobře.
Ještě pár drobností.
- Nashle. - Nashle.
Advokát nám říkal, že je ve vazbě.
Ale prý si můžeme zažádat o propuštění na kauci.
Vynasnažím se, ale není to na mně.
Vydržte chviličku.
- Dobrý den. - Přejete si?
Na adrese Agustinas 1035 došlo k vraždě.
U hotelu Crillón?
Přímo v hotelu. V salónu.
VRAŽDA V HOTELU CRILLÓN
Děkuju.
DÁMÁM A PRODEJCŮM VSTUP ZAKÁZÁN DĚKUJEME
Antito, můžu poprosit?
Díky.
Pane soudce!
Nechte ho.
Ne.
Prosím vás!
Paní.
NA JEJÍM MÍSTĚ.
Mercedito, vy jste v Crillónu ještě nebyla?
Pojďte.
Gálvezi, dejte panu Alirovi zprávu.
Tady. Vezměte si to.
Georgina Silvová Jiménezová.
Ano, Silvová ho zastřelila z jednoho až dvou metrů.
Ta zbraň jí patřila, že?
Chci vám ji ukázat, než půjde na balistiku.
Dobře.
Koukejte. Jen se podívejte.
PN Baby vyrobená v Belgii.
Ráže 6,35.
Krása.
Mercedito. Podívejte na tu nádheru.
- Jo. - Koukejte.
Patří do šperkovnice.
Už něco víme o ženě zesnulého?
Podle všeho byl ve vztahu se Silvovou.
Ale já myslím manželku.
Ne, prstýnek neměl, pane soudce.
- Ať už si tělo odvezou. - Gálvezi.
Mercedito, posaďte se. Arnési, vy tam.
Natáhněte ruku. I se lžící.
Pět ran, že?
Té ženské určitě přeskočilo.
Všechno nasvědčuje, že střílela vestoje.
Zbraň totiž měla schovanou v kapse kabátu.
- Snáz by ji tak vytáhla. - Postavte se.
Jste asi stejně vysoká jako ona, že?
Ale střílela vestoje, protože to bylo snazší,
nebo se chtěla vzdálit od oběti?
Možná chtěla být vidět.
- Co myslíte? - Gálvezi.
Přineste prosím její osobní věci. Tak schválně.
Pište si to.
Je to pan Roberto Pumarino Valenzuela.
Noviny!
Vražda v Crillónu!
Vražedkyně!
Přečtěte si noviny!
El Mercurio! El Clarín!
El Diario! La Nación!
El País!
Vražda v Crillónu!
Všude se o tom mluví.
María Carolina Geelová vraždila před chilskou aristokracií.
Podívejte. Na titulní stránce, šéfe.
Slušný člověk se v novinách objeví jen třikrát.
Když se narodí, ožení a zemře.
- A soudci slušní nejsou? - Už ne, Mercedito.
Těch supů mám po krk.
Banda zvrhlíků.
Novinář se mě u vchodu ptal, jestli dneska ta upírka přijde k výslechu.
Ta upírka!
Jo, Domingo. Slyšel jsem.
Jdu si udělat kafe. Chcete taky?
- Dobře. - Fajn.
Co vy na to, Mercedito?
Naše instituce celá staletí ctí právní tradice
a ta chátra z toho dělá cirkus.
Kdyby mě tam zavraždili, chtěla bych, aby jim to vrtalo hlavou.
Nejdřív byste musela do Crillónu.
ZLOČIN Z VÁŠNĚ
Ti vlezlí zvrhlíci tu chuděru rozcupují.
Skoro mi jí je líto.
Nejdřív se zbláznila a zabila milence.
A teď je z ní padouch století.
Zažije si peklo.
Budeme slavní, Mercedes.
Měl jsem si nagelovat vlasy.
Jestli chce Aliro obědvat v klubu, musí se tam prokopat.
Měl by ji odsoudit, až se to uklidní.
Ne, panu Alirovi je takových žen líto.
Marío Carolino!
Marío Carolino! Prosím vás.
Paní Georgina Silvová Jiménezová?
Jsem María Carolina Geelová.
To mi nic neříká.
Je to pseudonym, pod kterým obžalovaná píše.
A když zabila pana Pumarina, byla Silvová, nebo Geelová?
Prosím?
Je to stejná osoba.
Nechápu to.
Přiznáváte, že jste 14. dubna v hotelu Crillón
pětkrát střelila pana Roberta Pumarina Valenzuelu?
Pane soudce, obžalovaná uplatňuje právo nevypovídat.
- Alespoň dokud forenzní šetření… - Ano.
Přiznávám se.
A přiznáváte, že jste si přinesla pistoli PN Baby s úmyslem svého přítele zabít?
Nebyl můj přítel.
A co tedy byl?
Můj nebyl.
To jsem nechtěla.
Dobře, paní Silvová.
Dovolte mi pomoct.
Je to ve vašem zájmu.
Udělal vám něco?
Venku je Montero. Chce vás vidět.
- Pane Concho. - Ano, jistě.
Nemáte cigaretu?
Tady se kouřit nesmí.
Můj právník kouřil.
Jste snad právnička?
Ne.
A vy ano?
Ne.
Mercedes.
Lékařsko-právní služba už připravila podklady.
Zeptejte se na psychiatrický posudek.
Posudek?
Když je potřeba, nebráním se relevantním disciplínám.
Ale vám nic vysvětlovat nehodlám, pane Montero.
Obviněná se zítra musí dostavit před Lékařsko-právní službu.
Eskortují ji tam na vyšetření.
Ta nebožačka zůstane na stanici,
dokud znalci nepotvrdí, co už dobře víme.
Že patří do léčebny.
Podívejte.
Hele.
„Montero vznáší obvinění:
‚Spisovatelka se dopustila úkladné vraždy.
Zaslouží si exemplární trest.‘“
Chudák pan Aliro.
Pane soudce, obžalovaná přece nemůže spát na stanici.
Uvědomujete si, jak je na tom psychicky?
Skoro ani neví, kde je.
Nechcete ji poslat domů?
Víte, kam pojede?
Do kláštera Buen Pastor.
Bude v klidné cele bez rozruchu a novinářů.
Jeptišky už se o ni postarají.
Jistě.
Nejspíš dobře chápete,
že není zrovna…
zvyklá na vězeňské cely.
A vy chápete, že nejsem papež?
Ano, ale…
Ale proč jí neposkytnete alespoň to nejnutnější?
- Čisté šaty… - Dobře. Máte to mít.
Problémem je, že její sestra žije v Parralu.
A…
Asi chápete, že kdybych jí jako právník šel pro oblečení…
Myslím, že klíče k jejímu bytu převzal soud.
Ano?
Mám tam zajít?
Zajdu tam.
Jak dlouho si ji v klášteře nechají?
Až do rozsudku.
Proč bych ji posílal do cely, kde se nakazí svrabem?
Všechny noviny by mi to dávaly za vinu.
Tak zatím.
- Nashle. - Zatím.
- Svrab jsem jednou měl. - Domingo…
Hned mě z toho všechno svědí.
Přepálil ji.
Dobrý den.
Pane Concho.
- Advokáti dál nesmí. - Cože?
Tady má věci.
Můžete na ni počkat.
Nemáte cigaretu?
Provedou forenzní vyšetření, aby zhodnotili váš stav.
Jestli jsem blázen?
Pokud máte duševní poruchu, do vězení vás nepošlou.
Do blázince nepůjdu.
Pojďte dál.
Dobrý den.
Jdete dál?
Vyšetří vás v soukromí.
Díky, že jste přišel.
Pan Rolando de la Fuente.
Podle policejní zprávy jste obsluhoval Roberta Pumarina a Georginu Silvovou.
Přesně tak, obsluhoval jsem je.
A co mi povíte o tom, co se toho odpoledne v čajovém salónu událo?
No… Pán si sedl ke stolu číslo tři.
Seděl na židli čelem k místnosti.
Pak jsem mu nabídl něco k pití, ale on prý na někoho čekal.
Pak dorazila paní.
A jak na vás působila?
Normálně. Nijak zvláštně.
- Viděl jste, jak se pozdravili? - Úplně normálně.
Ale zaujalo mě, kam si paní sedla.
Na židli zády k ostatním stolům?
Ano.
Zaujalo mě to,
protože dámy obvykle raději sedí čelem k salónu.
A jak se chovala?
Viděla jsem, že se Pumarino najednou zatvářil…
nelibě.
Už mi nevolej. Nechoď za mnou.
Budeš se ženit?
Moje sestra ale prý něco zaslechla.
- Řekla: „Žij si, jak chceš.“ - Chtěli ještě něco k pití?
Na klepy nejsem. Do ničeho se nepletu.
Ale něco jsem zaslechla, když zvýšili hlas.
Jako co?
Zapomeň na mě.
Třeba: „Mezi námi je konec. Je po všem.
Zjevně nemáš zájem.“
Neviděla jste, že by při tom všem paní Silvová vybuchla zlostí
nebo nějak ztratila nervy?
Ne, nevybuchla. Ale rychle se to zvrtlo.
Hlavně nenápadně!
Vtom jsem slyšela židli.
Židli?
A co bylo dál?
Pak vstala a najednou střílela po panu Pumarinovi.
Samozřejmě jsem slyšel výstřely.
Ale nejdřív jsem netušil, odkud se ozývají.
Paní zbraň nechala na stole.
Stál jsem za ní. Odložil jsem podnos
a zakryl jsem zbraň ubrouskem.
Proč jste to udělal?
Nevím.
Aby se hosté nebáli nebo aby ji zase nepopadla.
Netuším.
Viděla jste, jestli před střelbou zaváhala,
nebo se to všechno seběhlo zničehonic?
Ne, šlo to ráz na ráz.
Vytáhla zbraň a začala střílet.
Byl vedle ní. Ani nemusela mířit.
- Zemřel hned? - Podle mě okamžitě.
Chudák ani nestačil zakřičet.
Zemřel tiše, jako gentleman.
Viděl jste, že by se paní Silvová po střelbě snažila zabít nebo utéct?
Ne.
Právě naopak.
Jenom ho objímala a líbala mu rány.
Ne!
Pak si klekla.
Spínala ruce a křičela: „Zachraňte ho!“
Zachraňte ho!
Už stačilo!
Nech toho.
Kam Lucha pošlou?
Na sever do Iquique.
Aby hlídal hranici.
Jo.
Taky bys měl do vojenské služby.
Co? Chce pokoj jenom pro sebe.
To není pravda.
Už bys měl myslet na budoucnost, Gaspare.
Co nevidět na tom budeš stejně jako brácha.
A co ty?
Vážně chceš jít na práva?
Rok budu úředník a pak právník.
A za dva roky soudce, jako máma.
Mohla by ti dělat sekretářku.
…známá jako María Carolina Geelová…
Vypni to.
Chceme vědět, co se děje. Ctihodnost nám nechce nic říct.
- Dozvíme se to z rádia. - Vypni to.
V El Clarín vyšel článek. Mistralová se k případu vyjádřila.
V Chile už nežije.
Může jí být jedno, kdo co v Crillónu spáchal.
Ale dostala Nobelovu cenu.
Za literaturu, ne právo.
A za právo se nedává?
Ne?
Hele, Ctihodnosti…
Už přestaňte.
Víte, že soudkyně nejsem.
Kdyby jo, seděli byste ve vězení.
- Proč? - Za neposlušnost.
Efraíne!
Co ta leštička?
Už dost.
Dobrý den, pane Pumarino.
Dobrý den, pane soudce.
Povězte mi o bratrovi.
Jak byste ho popsal?
Nejlepší brácha na světě.
Nikdo se mu nevyrovnal.
- To nic, pane Waltere. - Promiňte.
Žádný spěch.
Povězte mi, jaká je vaše sestra Georgina.
Je dost citlivá.
Trošku nestálá.
Možná výbušná?
Ne, až tak ne.
Ne, všichni ji měli rádi.
Neustále ji zvali na setkání a večírky.
Byla tvrdohlavá.
A náladová.
Nejdřív mu dala košem, den nato mu s brekem volala.
Roberto ji hodněkrát žádal o ruku.
Čtyřikrát nebo pětkrát.
- Vždycky odmítla. - Komplikovaná žena.
Byla velmi…
nezávislá.
Však víte.
Jako dnešní ženy.
Brečela, aby za ní přišel.
A on poslechl.
Vždycky.
Georgina o svých problémech nemluví.
Nechce, aby ji litovali.
Snášel to moc dlouho.
Zmínil bratr někdy, že se s ní chce rozejít?
Ne, zbožňoval ji.
Bůhvíproč se k ní vždycky zase vrátil.
Proto se mi tak ulevilo,
když ji konečně nechal a našel si jinou holku.
Jakou holku?
Alicii Castrovou.
Rodinnou přítelkyni. Před pár měsíci se s Robertem znovu potkali.
Alicia se těšila, až si ho vezme.
Viděla v něm to, co my.
Dobrého, slušného chlapa.
Toužil se stát otcem.
Trochu se trápila kvůli lásce.
Georgina…
neumí být sama.
Neustále někoho potřebuje, jestli mi rozumíte.
Je ohromně křehká bytost.
Ta ženská byla…
zvrácená.
Nenormální. Nedokázala být jako ostatní ženy.
Pumarino to s mojí sestrou neuměl.
Dokázal byste si představit, že je schopná… vraždy?
Vraždy? Ano.
Ale ne tak chladnokrevně, přede všemi.
Když jsem je naposledy viděla spolu,
choval se k ní dost chladně.
A Georgina vypadala unaveně.
Brácha se bohužel zapletl s rozvedenou ženskou.
Přece se nerozvedla bez důvodu.
S paní Silvovou se znáte už dlouho, že?
Ano, 13 let jsme byli svoji.
Jak byste paní Silvovou popsal?
Je hodná.
Chytrá.
Ale dost neklidná.
Možná konfliktní?
Ne.
Spíš zvídavá.
Ráda čte, zajímavě se s ní povídá.
A jako matka?
- Jak to s tím souvisí? - Prosím odpovězte.
Je výborná matka.
Hodně oddaná. Láskyplná.
Dobře, k vám se nikdy násilně nechovala a je skvělá.
Dokážete vysvětlit, proč Roberta Pumarina zabila?
Nechápu to.
Mám v tom jasno.
Nechtěla skončit s prázdnou.
Zabila ho ze žárlivosti.
Kdo tvrdí, že to nečekal, ji zjevně moc neznal.
Snažila se zapadnout.
Jeho žádost o ruku odmítla,
ale když se chtěl oženit s jinou, zabila ho.
Taková Georgina je.
MARÍA CAROLINA GEELOVÁ YENIIN SPÍCÍ SVĚT
GABRIELA MISTRALOVÁ PASTVA
TRAGICKÝ ZLOČIN Z VÁŠNĚ V SANTIAGU
SPISOVATELKA MARÍA LUISA BOMBALOVÁ STŘELILA EULOGIA SÁNCHEZE ERRÁZURIZE.
Máme seznam svědků, kteří jsou ochotní vypovídat o krutém…
Pane Montero.
Drby máme rádi všichni.
Ale jsme u soudu.
Zprávu, prosím.
Děkuju.
„Pacientka je právě v přechodu, což je u žen zásadním…“
- Tady dole. - „…faktorem.“
„Způsobil změny chování.
Doporučujeme provést druhé vyšetření.“
Naprosto souhlasím.
Až tak se netěšte, pane Concho.
- Jestli dovolíte… - Omluvte mě, pánové.
Kopii zprávy vám zašleme do kanceláře.
Díky.
Už jsem rozhodl o rozsudku.
Podle svědků i znalců je právně nezpůsobilá.
S takovou může být už o víkendu doma.
Děkuju.
A ta horda pijavic snad začne psát o důležitějších věcech.
A já už nebudu muset potupně obědvat na samotce.
Není to taková hrůza.
Že ne? Vždyť se v kanceláři cpu nakládaným kuřetem.
Ale věděl jsem, že se při boji za spravedlnost budu muset obětovat.
Zasloužíte si za to obdiv.
Jo. Jen si představ, že jsi dennodenně v novinách.
Ale jde přece o víc, Domingo.
Taková oddanost pravdě a právu je působivá.
Ať půjdeme kamkoliv,
můžeme hrdě říct, že pracujeme pro zásadového soudce,
i když je jeho pověst v sázce.
Proč by byla v sázce?
Chcete vynést spravedlivý rozsudek, že?
I když s vámi veřejnost nesouhlasí.
To chce odvahu, Domingo.
Velkou odvahu.
Tak počkat.
Mercedito, jsem soudce republiky.
Na to vám možná doma děti skočí, ale na mě to nezabere.
Ale je to pravda.
Když ji osvobodíte, noviny se do vás pustí.
Vážně?
Já myslel, že mi pogratulují.
Nesnažím se vám to rozmluvit.
Ale je to fakt. Jak říká Domingo,
když ji osvobodíte, ten cirkus neskončí.
Mercedito, nechala jste si seznam svědků, co vám dal Montero?
Víte co?
Než vynesu rozsudek, několika zavoláme. Pro jistotu.
- Kryjete si záda? - Co prosím?
- Mercedes, no tak. - Omlouvám se.
Soudce republiky si záda nekryje.
Posuzuje případ z různých úhlů.
Jak myslíte.
MARÍA CAROLINA GEELOVÁ MLADÝ PERCES SNIL A MILOVAL
MARÍA CAROLINA GEELOVÁ ZVLÁŠTNÍ LÉTO
Nová sousedka?
Ne.
- Ne. - Jste její sestra?
- Ne? - Ne.
- Dobře. Na shledanou. - Na shledanou.
Tady.
Iniciály.
- Podpis. - Pane soudce.
No teda!
Neříkali, že se máme vystrojit.
Nějak jste se naparádila, Arévalová.
- Kvůli novinářům? - Ne.
Jenom… si vážím soudu.
Tady.
Nestyďte se, že vám skládá poklonu.
Nosila vždycky parfém?
Netuším.
Díky, Domingo.
Mercedito?
Ano?
Co je to za parfém?
Jen mýdlo.
Mercedito?
Africký pták na čtyři písmena?
Ibis.
Děkuju.
Úřad vydává prohlášení na každém rohu.
Obyčejná čárka dokáže změnit význam celé věty.
To koukám, Fernando.
Ale práci chvilku necháme stranou.
Jak spolu pan Pumarino a paní Silvová vycházeli?
No, složitě. Dost složitě.
Někdy se vrátili z oběda a bylo poznat, že se hádali.
Že měli neshody a došlo i na pláč.
Bylo na ní vidět, že brečela?
Ona ne. To on.
- On? - Ano.
Měl jste blíž k oběti, nebo paní Silvové?
K Robertovi.
Rozhodně. Byl moc hodný a milý.
Roberto byl skvělý šéf. Vážně.
Vždycky nám věnoval pozornost.
A co ona?
O ní se to říct nedá, pane soudce. To bych lhala.
Georgina na nás vždycky shlížela. Nebyli jsme jí dost dobří.
Žila ve vlastním světě. V práci se nudila.
Jak víte, že se nudila?
Jakmile byla o samotě, psala si jiné věci.
- Svoje knihy? - Ano.
Taky bychom rádi psali příběhy a hlouposti.
Ale do týdne by nás vyrazili.
Podle vás ho nemilovala?
Řekla bych, že ho využívala.
Jen co zavolala, Roberto přiběhl.
Ta holka byla prostě příšerná.
- Holka? - Georgina.
Tak jí říkal. „Holka.“
Kdykoliv potřebovala peníze, měla na to Roberta.
Vždycky všechno zatáhl on.
Holka ale moc není. Je dospělá ženská.
Georgina Roberta ždímala, jak mohla.
Jsem Rebeca Vizcayová Pérezová.
Pracuju na recepci finančního oddělení.
Roberto Pumarino byl můj šéf.
A co mi povíte, paní Rebeco?
Už vám řekli o té leštičce?
Ne.
Ne. Ale poslouchám.
Možná nevíte, že pan Roberto Georgině dal elektrickou leštičku.
Ne mop.
- Tu, co strčíte do zásuvky. - Opravdovou leštičku?
- Mercedes. - Přesně tak. Leštičku.
Věřili byste, že mu ji ta ženská vrátila?
Překvápko!
Co to máš?
Pan Roberto si podle mě v hloubi duše vždycky přál,
aby byla spíš… domácí typ. Víte, co myslím?
Paní Vizcayová, prý jste mi přinesla nějaký dokument.
Ano.
Procházela jsem totiž kartotéky pana Roberta.
Vzadu v zásuvce jsem našla cáry papíru.
A tak jsem ho…
kousek po kousku seskládala.
Přinesla jsem vám ho.
A co to je?
Dopis?
„Roberto, dlouze jsem přemýšlela
a už znám odpověď na tvou včerejší otázku.
Zaprvé si vážím tvého gesta,
které z hlediska společenských konvencí působí galantně.
Cením si ho, protože vím, co znamená.
A když tvou nabídku odmítám,
dělám to kvůli četným důvodům, které našemu manželství předvídají…
nešťastný průběh.“
Každá ženská by chtěla leštičku!
- Nejsem jako každá jiná! - Pomátla ses!
„Roberto,
moje povaha, osobnost, záliby,
věk i zkušenosti
se manželství příčí.
Když k tomu všemu přičteš hlubokou citlivost,
věčně v rozporu s věcmi i bytostmi,
a naprostou skepsi k životu…
musíš uznat,
že se nic ve mně neshoduje s takzvanou institucí manželství.
Nejsem žena,
kterou ve své situaci potřebuješ.“
Ještěže jsem ti dal fajnovej župan,
a ne nejmodernější elektrickou leštičku.
Jinak by v baru pořádali smuteční hostinu pro mě.
- Nejsem ona. - Já vím, že ne.
Jistěže ne.
Protože Mari, moje Marita,
ve vězení pyká za nejhorší zločin ze všech.
Že je umělkyně a žena.
Dáme si koktejl?
Marita nikdy neměla ráda, když jsem se domů vracel namol.
Proto mi dala ten klíč.
Moje Mari.
Stará se o mě i z vězení.
Taky ses moc opila a nezvládla to domů?
Ne.
Jsem její sestřenice z La Sereny.
Aha.
Jak se jmenuješ?
Dominga.
A co děláš v bytě sestřenice?
Uklízím a čistím.
Aby se nehromadil prach.
Aha.
Přijelas poklidit až z La Sereny.
V županu. Zvláštní.
To mě chcete vyslýchat?
Jsi nějaká nedůvěřivá.
To se mi líbí.
Domingo.
Vražda z lásky není zločin.
Ještěže mě tak nikdy nikdo nemiloval.
Zabíjela z lásky, ale ne z lásky k němu.
Z lásky k umění.
Nebyla to vražda, ale pocta.
Byl to literární citát.
V lednu 1941…
největší romanopiskyně, o kterou jsme přišli…
- Mistralová. - Ne.
Romanopiskyně, ne básnířka.
María Luisa Bombalová popadla pistoli a střelila svýho milence.
Víš kam?
Sem do ruky.
Ale na tom nesejde. Především se to stalo…
V hotelu Crillón.
Ty o tom víš?
Ne, jen mě to napadlo.
Takže půjde sedět za zločin, co ani sama nevymyslela.
Jak je to možný?
Neber to tak omezeně, ženská.
Hele.
Dnešní umění se inspiruje tím včerejším.
Cituje Bombalovou tak věrně, že od ní dokonce opsala i konec.
Milost.
Jakou milost?
Bombalovou přece omilostnili.
To v La Sereně nevychází noviny?
Jo, vychází.
Ale Bombalová je největší romanopiskyně naší země.
Kdo by omilostnil Silvovou?
Prezident.
Až uslyší andělskej hlásek.
Samozřejmě ne z La Sereny, ale z Vicuně, která je poblíž.
Je pěknej.
Že?
- Mari ho má ode mě. - Ne.
- Jo. - Je můj.
- Ne. - Je můj.
Domingo, jako Dominga moc nevypadáš.
Možná Dominique, ale Dominga? Ne.
Můžu ti něco říct?
Mari v La Sereně žádný příbuzný nemá.
Ale neboj.
Je to tady jako na ambasádě.
Spoustě lidí poskytuje azyl.
Jmenuju se René.
Jak se doopravdy jmenuješ ty?
Mercedes.
Tak to jo.
Mercedes. Dobře.
Mercedes.
Promiň.
Neboj. Zítra se mi to všechno vypaří z hlavy.
Jsem básník s děravou pamětí. Proto jsem to nikam nedotáhl.
Mercedes…
Nevadí, že nejste sestřenky.
Když jsme znudění životem, potřebujeme někam, kde nikým být nemusíme.
Co se děje?
Zbyl ještě čaj?
Ne, ale můžeš si uvařit.
Ángela s tím počítá.
A kde budou spát?
Tady u nás.
Nevlezou se sem.
Mercedes…
Netáhl z tebe včera alkohol?
Ne, alkohol ne.
Cítil jsem pisco.
To se divím. Pisco jsem nepila.
Přijde zákaznice s dětma.
Ne.
Do háje.
Nakloňte se trošku blíž k sobě. A koukejte pořád sem.
- Usmívej se, broučku. - Tak. Sýr.
Měj se, tati.
Zatím.
Ať se daří.
Taky mám dva kluky.
Vážně?
Musíme na snachy být milý,
jinak se o nás na starý kolena nikdo nepostará.
Jasně.
Úsměv, broučku.
Mají vývar a mechazo.
- Mechazo. - Dobrota.
- Všem vývar. - Ano.
- Jistě. - Děkujeme.
Vítejte.
Co se děje, Mercedito?
- Koukám, jestli nemají nové předkrmy. - Už jsem objednal vývar.
- To držíte nějakou dietu? - Vypadá trochu pohuble.
Možná v těch nových šatech.
- Všimli jste si, že… - Už musím.
- A co vývar? - Dám si něco po cestě.
Odkdy se u nás plýtvá jídlem?
- Tak jím neplýtvejte. - Máme ti ho vzít?
Dej si.
Co to s Mercedes je?
To ne, Montero.
Pane Montero, ne.
Já se z něj snad zblázním.
- Pane soudce. - Promiňte.
Zrovna jsme s kolegou byli na odchodu.
Pumarinovi slyšeli zvěsti o tom,
že si obžalovaná v klášteře žije královsky.
Má celu s vlastní koupelnou i servis.
Jako v pětihvězdičkovém hotelu.
Buen Pastor není žádný pětihvězdičkový hotel.
Tu instituci vedou jeptišky.
- Pumarinovi každopádně… - Už dost.
To stačí.
Musím se vrátit do kanceláře a vyřídit si zbývající záležitosti.
Jestli mě ještě někdy uvidíte na obědě,
necháte mě se v klidu najíst.
Ano.
Omluvte mě.
Proklouzl kolem mě.
- Mercedes? - Ano?
Zítra zajdete do kláštera Buen Pastor,
podíváte se, v jakých podmínkách žije,
a dáte nám vědět.
Ano, šéfe.
- Sledovali tě? - Tady máš.
Vyhraju.
- Ahoj. - Čau.
Ahoj, mami.
Jdu pozdě.
Ani jsme si nevšimli.
Teda!
Soudkyně se vyšňořila!
Umíráme hlady, mami.
Jdu na to.
- Jsi na řadě. - Tati.
Nezdržuj!
Polož ji.
Jak to dneska šlo u soudu?
Docela dobře.
Měli jsme napilno.
Nic neobvyklýho?
Ne.
Díkybohu.
Co děláš s tím foťákem?
Mám něco vyfotit v klášteře Buen Pastor.
Proč to máš fotit ty? Proč nepošlou někoho od soudu?
Já jsem od soudu.
- Jdeš za bláznem z Crillónu? - Nemyslím, že je blázen.
- Spíš to hraje. - To není fér.
Když ho může používat, tak my taky.
Ten foťák byl mýho táty.
Jestli mu patřily všechny foťáky…
Ale tenhle dal mně.
Ten foťák je můj.
Má cívku na 12 snímků, ať víš kolik.
- Musíš to nejdřív zkusit. - Díky.
Dobrý den. Jdu za Georginou Silvovou Jiménezovou.
Tady je soudní příkaz.
Paní, to je fotoaparát?
Mohla byste mě vyfotit?
Jistě.
Děkuju.
Vy jste novinářka?
Ne. Pracuju u soudu.
Přesně to hledám. Někoho od soudu, kdo by mi pomohl.
Já vám nepomůžu. Potřebujete advokáta.
Ale já advokáta nemám.
Nadiktujte mi jméno.
Rosa… Janequeová Saavedrová.
Proč jste tady? Co jste udělala?
Zabila jsem zetě.
Podřízla jsem ho jak psa.
Neděste se.
Nejsem zlá.
Musela jsem, protože ubližoval dceři.
Kopal do ní jak do vola,
když byla těhotná.
A už se má dobře?
Má se skvěle.
Se synem už může v noci spát.
Jsme v bezpečí.
Jsem tu šťastná. Můžu klidně spát.
- Chodí na návštěvy? - Každou neděli, i kdyby pršelo.
To ráda slyším. Přeju vám to.
Paní, pojďte prosím za mnou.
- Děkuju. - Zatím.
- Na shledanou. - Na shledanou. Mějte se hezky.
- Opatrujte se. - Jo.
Tudy prosím.
- Sem? - Ano.
- Děkuju. - Za málo.
Můžu dál?
Pojďte.
Dobrý den.
Mercedes Arévalová. Potkaly jsme se u soudu.
Paní s cigaretami.
Nebudu vás dlouho zdržovat. Přišla jsem si vyfotit vaši celu.
Doplníme tak zprávu Lékařsko-právní služby.
V tomto případě nafocením podmínek ve vězení, dobře?
Fotoaparát jste nosit nemusela.
Shrnu vám to.
V noci je tu klid.
Dozorce nás při obchůzce stěží vyruší ze spánku.
Projde kolem…
a na chodbě zase zavládne ticho.
Naopak dny…
doprovází smělá slova,
výbuchy smíchu,
bludy.
Už začnu, jestli dovolíte.
MARÍA CAROLINA GEELOVÁ ŽENSKÁ VĚZNICE
To je váš vězeňský deník?
Můžu si ho přečíst?
Četla jsem Bombalovou.
Ano?
Máte toho hodně společného.
Můžu?
Proč jste to udělala?
Všichni to chtějí vědět.
Jsem tu kvůli tomu, co jsem spáchala. Na slovech nesejde.
Svobodu si buduje každý sám.
Ostružiny, šneky…
Sbíráme je vlastně každej den.
Na úrodné půdě. Pole vypadalo dobře.
Druhá část patřila Josému Doloresovi.
José Dolores je po smrti?
- A na co umřel? - José umřel na stáří.
Kolik mu bylo?
Už měl spoustu let.
Tihle dva by se mnou chtěli na pole.
Připíjím švagrovi přímo u kuchyňské linky.
V Santiagu máte svinčík a žijete jak sardinky.
Vůbec nemáš respekt!
Promiň mu to, bráško milej, jen se mu stýská, brečí žalem.
Když váš strejda na poli je, miluje vás celým srdcem.
Je to tak, švagře.
- Už stačilo. - Promiň.
Mám nápad. Kluci, pojďte. Rozbalíme dárky.
Co to asi je?
Nejdřív ten ode mě.
- S láskou. - To jste nemuseli.
- Aguardiente! - Je čistá.
- Ochutnáme. - Skvělej dárek.
- Mrkni se. - A je to.
Abych byl v obraze?
Ne. Tady.
„Fotostudio García Arévalo.
Sňatky, první přijímání, oslavy, křty.“
Budeme slavní?
- Blahopřeju, švagře. - To jsem nečekal.
- Podívej, „García“. - Hele.
Mám pro tebe překvapení. Zavři oči.
Nedívej se.
Co? Co dostane?
- Co to bude? - Mechito, zakryj si oči.
Hele.
- Opravil jsem ji. - Krása.
Má americkej motor.
- Znáte je? - Jenom jsem je viděla.
Chci si to vyzkoušet.
Koukejte na to!
Opatrně. Ať se nezamotáš.
Drž se hlavně vepředu.
Podívejte na to!
Bude to tady nablýskaný.
S rodinou je nám moc hezky, že?
Proč by ses domů pořád vracela tak pozdě?
Neber si to tak.
Jsme tady.
Měla bys být tady.
Hele, jak mi to jde!
Pak se vrátíme, ale musíme…
Někdo by ji možná ukradl…
Meche.
To jsem já.
Co tady děláš, Meche?
Je to byt, co jsem si našla.
Jenom načas.
Otevři.
Prosím.
Co to je?
Komu patří?
Dej mi to.
To ses pomátla?
Ví vůbec, že jsi tady?
Je ve vězení.
Tak nějak jsme se dohodly.
Zalívám jí rostliny.
Větrám.
Trochu uklízím.
Zaujalas místo…
někoho jinýho.
Vražedkyně.
Bereš si její věci, dokonce nosíš její šaty.
Meche, já…
Chápal bych, kdyby ses zamilovala, ale…
- Ne. - Co to má být?
- Meche, co se děje? - Právě naopak.
Co?
To ten klid.
Jakej klid?
Všude slyším hluk.
Bez přestání.
Možná jsem slabá, ale už to nesnesu.
Vy to dokážete.
Snášíte to.
Ale já už nemůžu.
Co děláš, Meche?
Čistím koberec, protože je od bláta.
Vždyť ani není tvůj.
Když to neudělám hned, zítra to nepůjde.
- Přestaň. - Zaschne tam.
Mercedes.
Zítra už se sem nevrátíš.
Meche.
Obleč se, ať můžeme domů. Sem nepatříš.
Meche.
ŽENSKÁ VĚZNICE
„…veškerou vinu za zločin, který spáchala se svým mužem.“
„Dlouhé roky za mřížemi.“
„A muž si následně začal hledat jinou.“
- Není to špatný. - Ne.
Podají si nás.
Jasně.
Ta ženská odmítá s kýmkoliv mluvit, ale napíše knihu.
Když by ji všichni nejradši oběsili na náměstí. Ne.
Už dost.
Musím vynést rozsudek.
ŽENSKÁ VĚZNICE
„V Santiagu, dne 11. července 1956,
podle druhého bodu článku 391 trestního zákoníku
je Georgina Silvová Jiménezová shledána vinnou ze zabití.
Je odsouzena k trestu odnětí svobody v maximálním trvání 541 dní
za vraždu Roberta Pumarina Valenzuely,
kterou spáchala 14. dubna 1955.“
Prosím vás, to je přehnané.
Odneste to.
Ano, pane.
Georgino!
Co říkáte na soudce, který…
- Zdravím. - Dobrý den.
- Jak se máte? - Fajn. A vy?
Dobře. Mějte se.
Kdo?
Haló?
Můžu dál?
Pane Aliro?
Volali vám z klubu. V baru na vás prý někdo čeká.
Někdo? V baru?
Můžu vás poprosit?
Za hodinu mě zachraňte.
Dobře.
Snad mě tam pustí.
NALÉHAVÉ
Nashle, Antito.
Jdeme, Mercedito.
Je to dost zvláštní místo.
Mě nepustí dovnitř a vás nepustí ven.
Zvu vás na oběd k donu Pepemu.
Vy jste neobědval v klubu?
Kéž by, Mercedito.
Přepadl mě prezident, Mercedito.
- On vám za něco vynadal? - Ne.
Spíš mě ze zdvořilosti varoval.
Před čím?
Že budu za pitomce.
Proč byste byl za pitomce?
Mercedito…
Soudce je hlasem zákona.
Ale na jisté lidi je někdy zákon krátký.
V takových případech soudce mluví nadarmo.
A spravedlnost mlčí.
Přerušujeme vysílání a přinášíme vám mimořádnou zprávu.
Hlava státu Carlos Ibáñez del Campo
udělil prezidentskou milost
spisovatelce Maríi Carolině Geelové.
K rozhodnutí dospěl po hlasité kampani na její podporu
vedené slavnou básnířkou Gabrielou Mistralovou,
která prezidenta v dopise žádala…
MARÍA LUISA BOMBALOVÁ STROM A DALŠÍ PŘÍBĚHY
VRAŽDA V CRILLÓNU GEELOVÁ ZASTŘELILA MILENCE
VRAŽDA A ŠÍLENSTVÍ V HOTELU CRILLÓN ZABILA MILENCE A PILA JEHO KREV
LÁSKA JI DOHNALA K ŠÍLENSTVÍ
DOPIS GEELOVÉ PUMARINOVI DOKAZUJE, JAK HO MILOVALA
JEN 541 DNÍ VE VĚZENÍ
„VYSLYŠME PROSBU NAŠÍ VÝJIMEČNÉ SPISOVATELKY“
Ctihodný pane prezidente,
žádám Vaši Excelenci o projev soucitu a velkorysosti.
My hispánské ženy Vás prosíme,
abyste Maríi Carolině Geelové udělil milost.
Nikdy Vám to nezapomeneme.
S hlubokou úctou Gabriela Mistralová
OMILOSTNĚNA! MARÍA CAROLINA GEELOVÁ
PODLE KNIHY „LAS HOMICIDAS“ OD ALIE TRABUCCOVÉ
Překlad titulků: Hana Mišove