Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
La següent sèrie de telefilms
va ser produïda i fotografiada íntegrament al Regne Unit
pel Channel 7 entre el 1978 i el 1981.
No s'havia tornat a emetre
després de l'emissió original.
Sí…
Som a la cabana on escric,
ara fa 30 anys que hi soc.
És important… Abans de començar,
m'agrada comprovar que tinc a prop tot el que necessitaré.
Cigarretes, és clar, una mica de cafè, bombons…
i sempre m'asseguro que tinc un llapis amb punta abans de començar.
Tinc sis llapis, i també netejo el meu tauler d'escriptura.
Quantes restes de goma…
Ja està.
I, per fi, començo.
Sovint cal fer algunes esmenes.
Sí.
I LA MERAVELLOSA HISTÒRIA D'EN HENRY SUGAR
Henry Sugar tenia 41 anys, i era solter i ric.
Era ric perquè tenia un pare ric que havia mort,
i solter perquè era massa egoista per compartir els diners amb una dona.
Feia 1,80 metres d'alçada,
i no era tan atractiu com ell es creia.
Donava molta importància a la seva roba: un sastre molt car li feia els vestits,
un camiser, les camises, i un sabater, les sabates.
El barber li retallava els cabells cada deu dies,
i sempre es feia la manicura alhora.
Conduïa un Ferrari
que era tan car com una casa de camp.
Tots els seus amics eren rics i no havia treballat mai.
Homes com Henry Sugar són per tot arreu com algues a la deriva.
No són exactament homes malvats, però tampoc són bons.
Simplement, són part del decorat.
Tots els rics com en Henry, és clar,
tenen una peculiaritat en comú: una ànsia enorme per fer-se més rics.
Deu milions no són mai prou, ni tampoc vint.
Sempre pateixen l'insaciable anhel pels diners
i el terror de despertar-se un dia i no tenir res al banc.
Tenen mètodes variats per augmentar les seves fortunes.
Uns compren accions i veuen com pugen i baixen.
D'altres compren terres, art o diamants.
D'altres aposten a la ruleta, al blackjack o al que sigui.
Henry Sugar era d'aquests últims, i no li molestaven les trampes.
Un estiu,
en Henry es dirigia al camp per visitar Sir William W.
La casa i els jardins eren magnífics,
però quan en Henry va arribar aquell dissabte, ja diluviava.
L'amfitrió i la resta de convidats mataven el temps jugant
mentre en Henry, pansit, mirava les gotes repicant a la finestra.
En Henry va sortir del saló i va anar al passadís,
va travessar la casa sense rumb, i va acabar a la biblioteca.
El pare de Sir William era col·leccionista i totes les parets
eren plenes de volums antics folrats de pell,
però en Henry només llegia novel·les negres i thrillers,
i allà no n'hi havia.
Ja marxava
quan una cosa diferent li va cridar l'atenció.
Tan prima que no l'hauria vist
si no sobresortís dels llibres que tenia al costat.
La va treure de l'estant.
No era res més
que una llibreta d'exercicis, com la dels nens.
Era de color blau fosc i no tenia títol.
A l'inici, escrit a mà amb tinta negra i lletra clara deia:
INFORME SOBRE IMDAD KHAN L'HOME QUE HI VEU SENSE ELS ULLS
Estrany, anòmal, què és?
Es va acomodar en una butaca i va començar pel principi.
Ara veuran el que en Henry va llegir a la llibreta blava.
Soc Z. Z. Chatterjee, cap de cirurgia a l'hospital Lords and Ladies de Calcuta.
El matí del 2 de desembre de 1935,
prenia un te a la sala de descans.
Hi havia tres doctors més: Marshall, Mitra i Macfarlane.
Van trucar.
Vaig dir: "Passi."
Disculpin-me, els puc demanar un favor?
- Vaig dir: "És una sala privada." - Ho sé, i sento entrar així,
però els ensenyaré una cosa del seu màxim interès.
Estàvem molt molestos i no vam dir res.
Senyors, soc un home que hi veu sense fer servir els ulls.
Era petit, d'uns 60 anys, amb bigoti blanc i pèls ben negres a les orelles.
Encara que m'embenin el cap amb 50 benes,
els podria llegir un llibre.
Ho deia molt seriosament i em va picar la curiositat.
Entri, si us plau.
Molt bé, quants dits té el Dr. Marshall aixecats?
- Set. - Vaig dir: "I ara?"
- Nou. - Vaig dir: "I ara?"
- Tres. - I ara…?
- Encara tres. - I ara?
Cap.
Quin és el truc?
No n'hi ha cap, ho he aconseguit després d'anys d'entrenament.
Quin entrenament?
Ja em perdonarà, però això és privat.
Què necessita?
Treballo en un teatre ambulant, hem arribat a Calcuta
i avui estrenarem al Royal Palace Hall.
Surto al programa com: Khan, l'home que hi veu sense els ulls.
Quan arribem a una nova ciutat, vaig a l'hospital més gran
i demano als metges que m'embenin els ulls amb molta cura.
És important que ho facin metges
o la gent creuria que menteixo.
Llavors, surto al carrer i faig una cosa perillosa.
Miro la resta.
En Mitra i en Macfarlane han de tornar amb els pacients.
- Però en Marshall digué… - Per què no? Fem-ho bé.
Assegurem-nos que no veu res.
Són molt amables, facin el que vulguin.
Vaig dir: "Primer, tapem-li els ulls amb alguna cosa tova."
- Massa? - Perfecte, vagi al forn.
Jo li segellaré les parpelles.
Vaig portar l'Imdad al quiròfan.
Vaig dir: "Estiri's."
Vaig agafar col·lodió de l'armari.
Li enganxaré els ulls amb això.
Com m'ho trauré?
Una mica d'alcohol sota les pestanyes ho dissoldrà.
No obri els ulls mentre s'asseca. Han passat dos minuts.
Vaig dir: "Obri els ulls", però no podia.
Vaig emplastrar un ull de l'Imdad amb una mica de massa.
Vaig omplir la conca
i vaig deixar que sobresortís pels voltants.
I amb l'altre ull igual.
Vaig prémer fort els extrems.
- Vaig preguntar: "És incòmode?" - I ara.
Vaig dir a en Marshall: "Embeni'l."
- Jo tinc els dits enganxifosos. - De seguida, posarem això aquí…
En Marshall va col·locar cotó sobre els ulls de l'Imdad.
No es van moure.
Segui, si us plau.
En Marshall li va embenar el cap amb una bena de 7 cm.
No em tapi el nas per poder respirar.
És clar.
Anirà una mica just del costat.
- I bé? - Vaig dir: "Magnífic."
Sembla que l'hagin operat del cervell.
Com se sent?
Molt bé.
Els he d'elogiar per fer una feina tan minuciosa.
Imdad Khan es va aixecar i va sortir per la porta.
Verge santa! Ho ha vist? Ha posat la mà dreta al pom!
En Marshall no somreia.
L'Imdad caminava enèrgicament com si res.
El vam seguir de prop. Esgarrifava veure'l
amb un cap enorme embenat caminant tan tranquil.
Vaig cridar: "L'ha vist! Ha vist el carret! Increïble!"
En Marshall no va respondre. La seva cara estava rígida d'incredulitat.
L'Imdad va baixar les escales sense utilitzar el passamà.
Així van reaccionar qui se'l va creuar.
A baix, va girar i es va dirigir cap a la sortida.
En Marshall i jo el seguíem de prop.
Cent nens descalços cridaven i corrien cap al visitant del cap blanc.
Els va saludar amb la mà.
Va pujar a una bicicleta i va pedalejar un vuit.
Els nens el perseguien, animant-lo i rient.
Es va capbussar en el trànsit bulliciós
ple de cotxes eixordadors brunzint al seu voltant.
Ho feia meravellosament.
El vam veure una estona més, va girar una cantonada i ja no hi era.
- El Dr. Marshall digué: "Increïble." - Increïble.
Vaig dir: "Totalment."
Crec que hem presenciat un miracle.
Vaig dedicar la resta del dia als pacients.
Al vespre, vaig anar a casa per canviar-me.
Em vaig dutxar,
vaig beure whisky al porxo vestit amb la tovallola,
i a les 18:50 vaig arribar al Royal Palace Hall.
La funció va durar 2 hores.
No esperava que m'agradés: el malabarista, l'encantador de serps,
el menjador d'espases que es va empassar un estoc…
Per fi, amb un grandiós toc de trompetes, l'amic Imdad Khan va sortir.
Part del públic va participar tapant-li els ulls
abans que llencés ganivets a un noi i disparés a una llauna sobre el seu cap.
Després, li van col·locar un barril de metall sobre el cap embenat,
el noi va posar una agulla a la mà d'Imdad i fil a l'altra.
Van disposar una gran lupa davant seu
i sense cap pas en fals
va fer passar el fil per l'ull de l'agulla.
Estava estupefacte.
L'Imdad seia al bastidor tranquil mentre li treien el maquillatge.
Té curiositat, oi, doctor?
Vaig dir: "Molta."
De nou, em vaig veure afectat pels pèls negres de les orelles.
No havia vist mai res així.
Tinc una proposta: no soc escriptor,
però si m'explica com va aconseguir el poder
de veure-hi sense els ulls, ho redactaré fidelment.
Provaré de publicar-ho a la British Medical Journal
o en una revista famosa.
Això l'ajudaria a millorar?
- M'ajudaria molt. - Magnífic.
Tinc pràctica per anotar les històries clíniques.
Crec que no m'he deixat res del que l'Imdad em va dir.
L'hi ofereixo tal com ell ho va dir.
TOT EL QUE IMDAD KHAN EM VA DIR AQUELL VESPRE
(PARAULA PER PARAULA)
Vaig néixer al Caixmir l'any 1873.
Mon pare era revisor de bitllets de tren.
Un dia, va actuar un prestidigitador a l'escola.
Vaig quedar fascinat.
Llavors, vaig fugir amb els estalvis per unir-me a una companyia ambulant.
Això va ser l'any 1886, tenia 13 anys.
Durant tres anys
vaig viatjar amb el grup per tot el Panjab.
Cap al final, era el cap de cartell.
Estalviava tot el que podia
i vaig acabar tenint una mica més de 3.000 rúpies.
Aleshores, vaig sentir la història d'un gran iogui
que havia adquirit el poder de levitar.
Es deia que quan resava,
el seu cos s'aixecava de terra fins a mig metre.
Com a mínim, un efecte espectacular.
Bigoti?
Vaig abandonar la companyia
i em vaig encaminar cap al poblet a la vora del Ganges
on deien que vivia el iogui.
Un dia, un viatger va esmentar un ermità
a qui s'havia trobat enmig de la selva, tot sol.
No necessitava res més.
Vaig llogar un cavall i un carro.
Mentre negociava el preu,
va arribar un home que anava en la mateixa direcció
i va suggerir de compartir el carro i el cost.
Quina grandíssima sort!
Parlant amb el company, vaig saber que era deixeble del gran iogui
i estava de camí per visitar el seu mestre.
Li vaig revelar: "És l'home que busco! El puc conèixer?"
El meu company em va mirar una llarga estona.
Digué: "És impossible."
Des d'aquell moment, es va negar a respondre'm,
però vaig aconseguir descobrir una cosa:
el moment del dia quan el gran iogui meditava.
El meu company va aturar el carro, va baixar i va marxar.
Vaig fingir continuar, però de seguida vaig baixar i em vaig esmunyir pel camí.
L'home ja havia desaparegut a la selva.
Vaig sentir un cruixit al sotabosc. Vaig pensar: "Si no és ell, és un tigre,
i em saltarà a sobre i em destrossarà
i se'm cruspirà a poc a poc."
Era ell.
No hi havia cap senda marcada per on caminava l'home.
S'obria camí per altes canyes de bambú i per la densa vegetació.
El vaig seguir sigil·losament uns 90 metres rere seu.
Quan el perdia, que era molt sovint,
podia seguir el so dels seus passos.
Aquest joc de "Segueix el líder" va durar mitja hora.
De sobte, vaig deixar de sentir l'home.
Em vaig aturar a escoltar.
Tot d'una, a través del dens sotabosc, vaig veure una clariana i dues cabanes.
El cor se'm va aturar.
Hi havia una cabana amb un abeurador i una estora de pregar al costat
i a sobre un gran baobab amb branques grosses i plenes de fulles.
Vaig esperar sota la calor del migdia
i sota la pesada xafogor de la tarda.
Prop de les cinc,
vaig escalar l'arbre i em vaig amagar entre les fulles.
Per fi, el gran iogui va sortir
i va seure a l'estora.
Els seus moviments eren pausats i gentils.
Va posar les mans sobre els genolls,
va respirar profundament pel nas
i vaig veure com una lluïssor el començava a cobrir.
Durant catorze minuts es va estar completament quiet.
I, llavors, mentre l'observava, vaig veure molt clarament
com el cos se li aixecava de terra.
Trenta centímetres, quaranta, quaranta-cinc, cinquanta.
Seixanta centímetres sobre l'estora.
Allà a l'arbre em vaig dir:
"Davant teu hi ha un home seient a l'aire."
Quaranta-sis minuts, segons el rellotge, va estar suspès a l'aire.
Llavors, lentament, va descendir
fins que la natgera li va tocar l'estora.
Vaig baixar i vaig córrer cap a ell.
El gran iogui es rentava les mans i els peus.
Digué: "Quant fa que ets aquí?"
De sobte, em va llençar una pedra tan fort
que es va partir en pegar-me a la cama.
Encara hi tinc una cicatriu, miri.
Va ser un cop de sort.
Un gran iogui no perd els estreps ni llença pedres.
El vell se sentia humiliat, penedit i decebut amb ell mateix.
Em va dir que malgrat no poder agafar-me com a deixeble,
em podia donar una formació senzilla
per compensar l'atac,
un atac que em mereixia, per cert.
Això va ser l'any 1890.
Tenia quasi 17 anys.
Quina va ser la formació del gran iogui? Aquí la té.
La ment és dispersa.
Es preocupa de milers de coses diferents alhora.
Coses que veus, sents i olores.
Coses en què penses i en les quals intentes no pensar.
Cal que et concentris tant,
que imaginis quan vulguis un únic objecte i res més.
Si t'esforces, podràs concentrar la ment conscient
en qualsevol objecte que triïs durant tres minuts i mig.
Això et costarà uns 20 anys d'esforç diari i diligent.
Vaig exclamar: "20 anys."
Vint anys, potser més.
És l'habitual, si és que ho aconsegueixes.
Seré un vell!
El temps varia, alguns tarden 10 anys, d'altres, 30.
En rares ocasions, apareix algú especial
que pot desenvolupar el poder en un o dos anys.
- És u entre un bilió, tu, no. - Tan difícil és concentrar la ment…?
Quasi impossible, prova-ho. Tanca els ulls i pensa en alguna cosa.
Pensa només en un objecte. Imagina'l davant teu.
Dintre de poc, la ment divagarà,
es colaran altres pensaments. És molt difícil.
Això va dir el gran i savi vell iogui.
I els exercicis van començar.
Cada vespre, seia, tancava els ulls
i m'imaginava la persona que més m'estimava:
el meu germà gran que va morir amb 10 anys d'una malaltia.
Pensava en la seva cara, i quan la ment començava a divagar,
aturava l'exercici, descansava uns minuts, i ho tornava a provar.
Després de 5 anys de pràctica,
em podia concentrar en la cara del meu germà
durant un minut i mig.
Progressava.
Mentrestant, vaig fer fortuna oferint actuacions d'il·lusionisme.
Tinc traça amb els jocs de mans,
però mai vaig abandonar els exercicis.
Cada vespre, fos on fos, buscava un racó tranquil,
i em concentrava en la cara del meu germà.
De vegades, encenia una espelma i n'observava la flama.
La flama d'una espelma, com sap, té tres parts:
la groga de dalt, la malva de baix
i la negra del mig.
Col·locava l'espelma a 40 centímetres de la cara,
al nivell dels ulls,
per no utilitzar els músculs de l'ull mirant a baix o a dalt.
Mirava la part negra fins que els meus voltants desapareixien.
Llavors, tancava els ulls i em concentrava en la cara del meu germà.
L'any 1907, quan tenia 34 anys, em podia concentrar durant tres minuts
sense que la ment em divagués gens.
Va ser llavors també quan vaig notar una habilitat,
només era una sensació,
però quan tancava els ulls i mirava alguna cosa molt fixament,
podia veure el contorn de l'objecte que mirava.
El iogui me n'havia parlat:
"Algunes persones sagrades desenvolupen tant la concentració
que poden veure-hi sense els ulls."
Nit rere nit, practicava els meus exercicis amb l'espelma,
bevia una tassa de cafè, em tapava els ulls
i intentava veure-hi sense els ulls.
Vaig començar amb una baralla de cartes: provava d'endevinar-ne el valor.
Aviat, l'índex d'encerts era del 60 %.
Més tard, vaig comprar mapes i els vaig enganxar per l'habitació.
Vaig passar hores amb els ulls tapats intentant llegir la lletra petita.
Cada vespre durant vuit anys, vaig fer aquesta pràctica.
L'any 1915, podia llegir un llibre sencer, de cap a cap, amb els ulls tapats.
Ho havia aconseguit!
Per fi, tenia aquest poder.
Com sap, s'ha convertit en la meva actuació.
Al públic, li encanta, però pensen que és mentida.
Fins i tot metges com vostè que m'han tapat els ulls
es neguen a creure que algú hi vegi sense els ulls.
S'obliden que hi ha altres formes d'enviar imatges al cervell.
Imdad Khan va callar.
Estava cansat.
Vaig preguntar: "Quines?"
Sincerament, no ho sé.
Una altra part del cos és la que hi veu.
Quina part?
A la nit no vaig dormir.
Aquest home desbarataria qualsevol científic.
Deu ser l'home més valuós del món.
Havia de saber com es podia enviar una imatge al cervell
de forma biològica, química o màgica sense els ulls.
Els cecs podrien veure-hi, els sords, sentir, i molt més.
Vaig pensar: "No podem ignorar aquest home."
Vaig transcriure amb cura el que m'havia explicat
durant cinc hores sense descans.
L'endemà a les vuit, havia acabat la part més important:
el que ha llegit.
Vaig veure el Dr. Marshall a la pausa del te.
Li vaig explicar el que vaig poder.
Tornaré al teatre avui, no el podem perdre.
L'acompanyaré.
A les 18:45 vam anar al Royal Palace Hall.
Vaig aparcar i vam caminar fins al teatre.
Vaig dir: "Alguna cosa falla."
Tot era buit i les portes estaven tancades.
El cartell de l'espectacle hi era, però algú hi havia escrit:
"Actuació d'avui cancel·lada."
Vaig preguntar al conserge que hi havia: "Què ha passat?"
- Algú ha mort. - "Qui?"
Però jo ja ho sabia.
L'home que hi veu sense els ulls.
Vaig exclamar: "Com?"
Se'n va anar a dormir i no s'ha despertat.
Això ja passa.
Vam tornar al cotxe lentament.
M'omplien uns sentiments de pena i ràbia.
M'hauria d'haver quedat amb ell,
haver-lo cuidat a casa.
Imdad Khan feia miracles.
S'havia comunicat amb forces misterioses fora de l'abast de la gent comuna.
Ara era mort.
En Marshall digué: "Doncs ja està."
Doncs ja està.
Vaig dir: "Sí,
doncs ja està."
Això és un informe vertader i exacte de les meves trobades amb Imdad Khan.
Vaja, vaja.
Això és molt interessant.
Això és una informació magnífica.
Em podria canviar la vida.
La informació a la qual es referia en Henry
era que Imdad Khan havia aconseguit llegir el valor d'una carta des del dors,
i com que era un jugador trampós,
en Henry es va adonar
que podria guanyar una fortuna.
Va baixar i va demanar al majordom
una espelma, un candeler i una regla.
Es va tancar a l'habitació,
i es va quedar a les fosques.
Va posar l'espelma al tocador i va seure.
Va veure satisfet que els ulls eren al nivell del ble.
Amb la regla va col·locar la cara a 40 cm de l'espelma,
com indicava el llibre.
Imdad Khan havia imaginat la cara de qui més estimava,
en el seu cas, el seu difunt germà.
En Henry no tenia germans.
Va decidir imaginar la seva cara.
Mentre observava la zona negra del centre de la flama,
va passar una cosa fascinant:
la ment se li va quedar en blanc i el cervell quiet,
i va sentir com si el cos s'hagués quedat tancat, abrigat i còmode,
dins de la petita àrea d'ardent no-res.
És cert: només va durar 15 segons.
Des de llavors, fos on fos o fes el que fes,
va decidir practicar amb l'espelma cinc cops al dia.
Per primera vegada, feia una cosa amb un entusiasme real,
i el seu progrés era notable.
Amb sis mesos,
es podia concentrar en la seva cara durant tres minuts
sense que cap pensament li penetrés la ment.
Va pensar: "Soc jo,
soc l'u entre un bilió amb l'habilitat d'aconseguir els poders ràpidament!"
Al cap d'un any, ho podia fer durant cinc minuts i mig.
Era l'hora.
16 DE SETEMBRE 1959
Sala d'estar d'en Henry, mitjanit.
En Henry tremola d'entusiasme
quan col·loca una baralla del revés i es concentra en la primera carta.
Al principi, només veu el disseny de línies vermelles,
potser el disseny més comú de cartes del món.
Ara canvia la concentració a l'altra cara de la carta.
Es concentra intensament en la part inferior invisible.
Passen trenta segons. Un, dos, tres minuts.
No mou ni un múscul. La seva concentració entrenada és total.
S'imagina el revers de la carta.
Cap altre pensament entra a la seva ment.
Al quart minut, passa alguna cosa.
A poc a poc, de forma màgica, però clara,
una taca negra es converteix en una pica, i un gargot, en un cinc.
El cinc de piques.
Els dits li tremolen, agafa la carta i la gira.
Digué: "Ho he aconseguit."
Es torna un fanàtic. Només surt del pis per fer la compra.
Dia i nit
s'ajup sobre les cartes amb el cronòmetre reduint el temps segon a segon.
En un mes, tarda un minut i mig. En sis, vint segons.
Set mesos més, deu segons.
Vol arribar a cinc.
Si no pot llegir una carta en cinc segons,
no li valdrà per als casinos.
Però com més s'apropa al seu objectiu, més difícil és arribar-hi.
Quatre setmanes per baixar a nou segons. Cinc més per abaixar a vuit.
Esforçar-se ja no li costa.
Treballa 12 hores seguides sense problema.
Sap que ho aconseguirà.
Els últims dos segons són els més difícils: 11 mesos.
Però un vespre de dissabte…
Cinc segons, en Henry es cronometra amb totes les cartes.
Cinc segons, cinc segons, cinc segons.
Quant ha tardat a aconseguir-ho?
Tres anys i tres mesos d'esforç ininterromput.
Hi havia més de cent casinos a Londres.
En Henry n'era membre de deu. Lord's House era el seu preferit.
Era el millor i es trobava en una mansió georgiana.
Bona nit, Sr. Sugar.
…digué l'home que no oblidava mai una cara.
En Henry va pujar fins al despatx del caixer.
Va firmar un xec per 10.000 lliures.
Dones rodanxones rodejaven la ruleta com gallines al voltant d'una menjadora.
Homes amb cares vermelles i puros comptaven les fitxes amb avarícia.
Estrany… Per primer cop a la vida,
en Henry va mirar amb disgust l'horrible gent rica.
Va buscar un seient buit a l'esquerra del crupier
d'una taula de blackjack.
El crupier va ficar la placa d'en Henry en una ranura.
Semblava jove, d'ulls negres i pell grisa.
No somreia i només parlava quan calia.
Tenia mans primes i aritmètica als dits.
Va agafar fitxes de 25 lliures i les va apilar.
No les va comptar, aquells dits mai no erraven,
i les va donar a en Henry.
Llavors, en Henry va mirar la primera carta del dispensador.
En cinc segons va saber que era un 10 i va empènyer 8 fitxes, 200 lliures.
l'aposta màxima permesa allà.
Li van donar el 10, la següent era un 9.
Dinou en total, amb 19, et plantes
i pregues que el crupier no tingui 20 o 21, ho sap tothom.
Llavors el crupier digué…
Dinou.
…i va continuar. En Henry digué: "Esperi."
El crupier es va girar,
i, sorprès, el va mirar fredament.
- Agafarà amb 19? - Demanà secament.
Únicament l'as i el dos no espatllarien un 19.
Només un idiota s'arriscaria amb 19, sobretot amb 200 lliures en joc.
Es podia veure el dors de la carta següent.
En Henry digué: "Sí, carta." El crupier l'hi va donar.
El 2 de trèvols va acabar davant d'en Henry.
- 21 - Digué el crupier.
Va tornar a mirar en Henry
sense moure's, silenciós, atent, perplex.
En Henry l'havia pertorbat: ningú havia agafat mai amb un 19.
En Henry ho havia fet tan tranquil i segur que impactava, i havia guanyat.
En Henry va notar com el mirava i va saber que s'havia equivocat.
Havia cridat l'atenció. "Disculpin."
No ho podia repetir.
Havia d'anar amb compte, perdre de tant en tant.
El joc va continuar.
Tenia molt d'avantatge, li costava mantenir les victòries decents.
Es va aturar una hora més tard i amb 30.000 lliures.
Podria haver estat fàcilment un milió.
Gràcies.
Era definitivament capaç de guanyar diners
més de pressa que ningú al món.
Interessant.
Si això no hagués estat una història real, hauria estat necessari
inventar un final sorprenent. Alguna cosa dramàtica i inusual.
En Henry tornaria a casa a comptar els diners,
i mentre ho fa, es comença a trobar malament.
Li fa mal el pit.
Decideix anar al llit, es treu la roba,
camina nu i es posa el pijama.
Passa per davant del mirall de cos sencer i s'atura.
Automàticament, per costum, es comença a concentrar
i veu a través de la seva pell.
Ho veu tot millor que amb una radiografia: artèries, venes, la sang bombant.
Fetge, ronyons, intestins, el seu cor bategant.
Veu d'on ve el dolor
i veu un bony dins d'una vena que entra a la part dreta del cor.
Un coàgul sanguini. El coàgul sembla quiet,
però, llavors, comença a moure's un mil·límetre.
La sang empeny el coàgul i el coàgul es torna a moure.
Avança un centímetre. En Henry ho mira horroritzat.
Sap que un coàgul gran s'ha alliberat i viatja per la vena
cap al cor.
Està a punt de morir.
No estaria malament si això fos ficció, però això és un fet.
L'únic que és fals és el nom d'en Henry.
Encara cal protegir el seu nom.
Tota la resta és real,
i com que és real, ha de tenir un final real.
Això és el que va passar.
En Henry va deambular per la nit fresca i agradable.
La ciutat encara no dormia.
Notava el feix de diners a la butxaca de la jaqueta.
Li va donar una palmada. Molts diners per una hora de feina.
Estava desconcertat.
No entenia per què no s'emocionava per l'èxit.
Si li hagués passat feia tres anys, abans del ioga, estaria boig d'alegria
i correria a un club a celebrar-ho.
Però no se sentia emocionat,
se sentia trist.
Cada cop que apostava sabia que guanyaria.
No hi havia emoció, suspens ni perill.
Sabia que podia viatjar pel món guanyant milions.
Però seria divertit?
I una altra cosa, ¿seria possible que el procés d'adquisició dels poders
hagués canviat completament la seva forma de veure la vida?
Era possible.
L'endemà al matí es va aixecar tard,
va veure el feix al tocador
i no el volia.
Ep!
Bon dia, senyor, això és per a vostè, un regal.
Jo…
Un què?
Fiqui-s'ho a la butxaca!
Molt bé.
Què és això?
- Diners. - Quedin-se'ls!
Ei!
Vinga…
Va sonar el timbre.
- Què es creu que fa? - Perdoni per la multitud.
Regalava diners.
- Incita un disturbi! - No, regalava diners.
No ho tornaré a fer, marxaran aviat.
El policia li va ensenyar un bitllet de 50 lliures.
- N'ha agafat un. - És una prova, d'on ha tret els diners?
El vaig guanyar al blackjack, vaig tenir sort.
El policia va anotar el nom del club.
Li diran que és cert.
L'agent va baixar la llibreta. Tant m'és.
- Sí? - Totalment.
De fet, el crec,
però això no és excusa pel que ha fet.
No he fet res il·legal, no?
Il·legal?
És un idiota!
Si té prou sort per guanyar tants diners
i els vol regalar, no els llenci per la finestra.
Doni-ho a algun lloc per fer un bé, un hospital o un orfenat.
Hi ha tot d'hospitals i orfenats
sense diners per comprar regals als nens per Nadal.
I ara ve un idiota malcriat,
que no sap què es estar escurat,
i llença els diners al carrer!
L'agent va baixar les escales enfadat i va sortir.
En Henry no es va moure.
Les paraules i la fúria amb què les hi havien dit el van afectar.
Estava avergonyit. Era un sentiment horrible.
Llavors, de sobte,
en Henry va sentir un fort corrent que li va recórrer el cos
i se li va acudir una idea que ho canviaria tot.
Va començar a caminar,
valorant els passos que farien possible la seva idea.
Un: guanyaré molts diners
cada dia de la meva vida des d'ara fins sempre.
Dos: només aniré al mateix casino un cop cada sis mesos.
Tres: no guanyaré massa diners en una partida.
El límit és 50.000 lliures cada nit.
Quatre: 50.000 lliures cada nit per 365 dies a l'any
són 18,25 milions de lliures.
Cinc: m'he de moure.
Com a màxim, tres nits en una ciutat,
Londres, Montecarlo, Canes, Biarritz,
Deauville, Las Vegas, Ciutat de Mèxic, Buenos Aires, Nassau.
Sis: agafaré els diners i construiré hospitals i orfenats arreu del món.
Com a somni, cursi i sensibler, però com a realitat, ho puc aconseguir.
No crec que sigui cursi, serà magníficament excel·lent.
Set: necessito un soci que segui al despatx, rebi els diners
i els enviï on calgui.
Algú en qui confiï categòricament i per sempre.
John Winston era el seu comptable i ho havia estat de son pare,
i el pare d'en John ho havia estat de l'avi d'en Henry.
Podries ser el més ric del món.
No vull ser el més ric del món.
A Anglaterra se n'aniria tot en impostos.
Em mudaré a Suïssa, però demà no,
no soc un solter sense responsabilitats.
He de parlar amb la família i avisar els socis,
vendre la casa, trobar-ne una a Suïssa, treure els nens de l'escola… Em cal temps.
En un any, en Henry va enviar 120 milions de lliures
a John Winston a Lausana.
Enviava els diners a una companyia suïssa: Winston Sugar, SL.
Només en John i en Henry sabien d'on venien
o per què servirien.
El gir del dilluns era el més gran
amb els guanys del divendres i el cap de setmana,
quan els bancs tancaven.
Es movia de pressa i canviava d'identitat diversos cops a la setmana.
Sovint, l'única pista d'on era en Henry
era l'adreça del banc d'on havia enviat els diners: era estupend.
En Henry va morir l'any passat, amb 63 anys, d'una embòlia pulmonar.
Ho va veure venir, literalment, però estava en paus.
Va seguir el seu pla durant uns 20 anys.
Va guanyar 644 milions de lliures.
Va llegar 21 hospitals i orfenats ben dirigits arreu del món
administrats des de Lausana per John Winston i els seus empleats.
Havia acabat la feina.
Que com sé tot això? Bona pregunta, us ho diré.
En morir en Henry, John Winston em va trucar des de Suïssa.
Es va presentar
com a director de la companyia Winston Sugar, SL,
i em va demanar si aniria a Lausana
per escriure una breu història de l'organització.
Per què em va triar a mi?
Tindria una llista i ho faria a l'atzar.
Va dir que em pagaria bé i afegí: "Un home excepcional ha mort fa poc.
Es deia Henry Sugar.
Penso que la gent hauria de saber què ha fet pel món."
Ignorant com era,
vaig preguntar si la història era prou atractiva per escriure-la.
Això va molestar molt en John, potser es va ofendre.
En cinc minuts per telèfon
em va explicar la carrera secreta de Henry Sugar.
Ja no era un secret.
En Henry havia mort i no entraria a cap altre casino.
Vaig dir: "Vindré."
A Suïssa vaig conèixer John Winston, de més de 70 anys, i Max Engelman,
un famós maquillador que viatjava amb en Henry
creant disfresses per ocultar la seva identitat.
La mort d'en Henry els havia afectat, a en Max més que a John Winston.
L'estimava, era un gran home.
En John em va mostrar la llibreta d'exercicis
escrita per en Chatterjee a Calcuta l'any 1935.
La vaig copiar paraula per paraula.
Vaig dir: "Una pregunta més, m'han dit que Henry Sugar no era el seu nom.
No volen que digui qui era quan escrigui la història?"
- No. - …digué en John.
Vam prometre no revelar-ne la identitat.
Suposo que s'acabarà sabent.
Venia d'una família anglesa coneguda, però preferiria que no ho investigués.
Sisplau, digui-li Sr. Henry Sugar.
I això he fet.
Roald Dahl va escriure La meravellosa història de Henry Sugar
a la seva cabana d'escriure Gipsy House
de Great Missenden, Buckinghamshire,
entre febrer i desembre del 1976.
II EL CIGNE
SENDERA PÚBLICA
L'Ernie rebé un fusell pel seu aniversari.
Marxà amb l'arma i una capsa de bales per veure què matava.
Vora can Raymond,
es posà dos dits a la boca i emeté un llarg xiulet.
Quatre portes el separaven del seu millor amic.
Alça el fusell sobre el cap.
En Raymond digué: "Diantre! Ho passarem bé!"
Els dos nois marxaren. Era maig, un dissabte al matí.
Els castanyers ja havien florit
i l'arç blanc destacava entre els arbusts.
L'Ernie i en Raymond, pel caminet de bardissa,
dispararen els ocellets que veren.
Borroners, pardals, tallaretes, verderoles…
Quan arribaren a la via fèrria, tenien 14 ocellets
penjats d'una corda.
L'Ernie assenyalà i xiuxiuejà: "Mira allà!"
Hi havia un noiet que mirava
amb binocles les branques d'un arbre vell.
"El Watson! Aquell bajoc!"
Peter Watson era menut i feble.
Tenia pigues i duia ulleres gruixudes.
Era un alumne eximi,
anava tres cursos avançat amb només 13 anys.
Li encantava la música i tocava bé el piano.
Era un negat per l'esport, callat i educat.
Els dos nois més grans s'aproparen al noiet.
Ell no els veié perquè mirava pels binocles
i es meravellava pel que observava.
L'Ernie cridà amb l'arma: "Mans enlaire!"
Peter Watson s'espantà.
Mirà amb els binocles els dos invasors.
Cridà l'Ernie: "Va! Mans enlaire!"
Watson romangué quiet amb els binocles a les mans.
Mirà en Raymond i l'Ernie.
No tenia por, però era millor no fer el ximple amb ells.
Ja havia patit els seus tractes durant anys.
Mans enlaire.
Era el més lògic.
En Raymond s'apropa i se li endú els binocles.
Acusà: "Qui espies?"
En Peter considerà les possibilitats.
Podia fugir, però l'enxamparien de seguida.
O demanar ajuda, però ningú l'escoltaria.
Només podia romandre tranquil i provar de sortir-se'n amb diàleg.
Ell digué: "Observava un picot verd."
"Un què?" "Un picot verd mascle." Un Picus viridis.
"Picotejava el tronc d'aquell arbre, buscava cucs."
L'Ernie alçà el fusell. "On és? L'escabetxaré!"
En Peter negà mirant els ocells penjats a l'esquena d'en Raymond.
"Fugí quan cridares. Els picots són molt tímids."
En Raymond xiuxiuejà a l'Ernie.
L'Ernie es colpejà la cama. "Bona idea!"
Deixà l'arma a terra i s'apropa al noiet.
El tombà a terra.
En Raymond tragué una corda i en tallà un tros.
Els dos lligaren de mans en Peter.
En Raymond digué: "Les cames!" En Peter forcejà i rebé un cop a la panxa.
Sense alè, no es mogué.
Els nois li lligaren també els turmells. Semblava un pollastre.
L'Ernie agafà l'arma
i portaren el noiet cap a les vies fèrries.
En Peter no digué una paraula.
Tant se val què volien fer, parlar no serviria.
L'arrastraren pel terraplè
i el deixaren a les vies. Aquestes vies.
Aquestes d'aquí.
Això m'ocorregué fa 27 anys. Em dic Peter Watson.
L'Ernie demanà: "Corda."
Ara en Peter estava indefens,
lligat ben fort a les vies.
Només podia moure el cap i els peus.
Els dos nois recularen per observar la feta.
L'Ernie opinà: "Ha quedat bé."
Digué el noi a les vies: "Això és assassinat."
L'Ernie respongué: "Potser no."
"Depèn de l'espai sota el tren."
"Si et quedes quiet potser te'n surts."
Els nois pujaren el terraplè i segueren rere uns arbusts.
L'Ernie tragué uns cigars i fumaren.
En Peter sabia que no l'alliberarien.
Eren perillosos i estaven bojos.
Perillosos, bojos i estúpids.
En Peter es digué: "He de calmar-me i pensar".
Quiet, sospesà les probabilitats.
El més alt del cap era el nas.
Estimà que sobresortia uns 10 cm de les vies.
Era massa? Qui ho sabia amb els dièsels?
Sota el cap hi havia grava entre dues travesses.
Intentaria rebaixar-la una mica.
Començà a moure el cap retirant la grava
i fent-se un petit marge a poc a poc.
Cregué haver baixat uns 5 cm.
Perfecte. Però, i els peus?
Els girà cap endins perquè quedessin plans
i esperà que el tren vingués.
Es preguntà si una força sota el tren l'aspiraria cap amunt
quan el passés per sobre. Era possible.
S'havia de centrar
a prémer tot el cos contra el terra.
"No et relaxis. Roman quiet i tens i prem-te contra el terra."
En Peter observà el cel amunt,
un núvol solitari el creuava lentament.
Un monoplà travessà el núvol.
Era d'ala alta i fuselatge roig.
Un antic Piper Cub, cregué. L'observà fins que desaparegué.
Llavors, de sobte,
sentí un so vibrant provinent de les vies al seu costat.
Era fluix, quasi gens audible, un xiuxiueig trontollós
que semblava apropar-se per les vies.
En Peter aixecà el cap i mirà per la llarga via
que s'estenia 1 km enllà
i veié el tren.
Primer era un puntet negre, però en pocs segons
el punt creixé i creixé,
prengué forma i deixà de ser un punt,
ara era el gran cap quadrat d'un tren dièsel.
En Peter premé el cap amb força
contra el foradet que havia cavat.
Aplanà els peus.
Tancà els ulls i premé el cos contra el terra.
El tren arribà amb una bufada explosiva.
Com si hi hagués un canó.
Amb l'explosió arribà un vent xisclador
que bufava com un huracà dels narius als pulmons.
El soroll era ensordidor. El vent l'ofegava.
Tenia la sensació que un monstre ferotge i vociferant
se'l menjava viu i se l'empassava.
I s'acabà. El tren ja no hi era.
En Peter obrí els ulls i mirà el cel
i el gran núvol blanc que el sobrevolava.
S'havia acabat i havia sobreviscut.
- Allibera'l. - Digué l'Ernie.
En Raymond alliberà en Peter de les vies.
"Solta'l dels peus, de les mans no."
En Raymond tallà la corda dels peus.
Digué l'Ernie: "Encara ets el nostre presoner."
Els nois portaren en Peter pel camp fins al llac.
El presoner encara duia els canells lligats.
L'Ernie duia l'arma a l'altra mà
i en Raymond portava els binoculars d'en Peter.
Al llac, llarg i estret,
uns salzes s'alçaven a la riba.
Al mig, l'aigua era neta,
però la riba era plena de balques.
L'Ernie digué: "Tinc una idea."
"L'agafem dels braços i les cames
i el llancem tan lluny com podem per sobre d'aquestes canyes."
En Raymond interrompé: "Mira! Serà nostre!"
En Peter es girà i ho veié.
Un niu fet d'una pila de canyes i balques
sobresortia mig metre de l'aigua.
A dalt, un cigne blanc seia plàcid com si fos la Dama del Llac.
El cap estava girat cap als nois, els mirava amb atenció.
En Raymond exclamà: "Renoi! Que maco!"
L'Ernie soltà el presoner i es dugué l'arma a l'espatlla.
En Peter quequejà: "Això… Això és un santuari d'ocells."
L'Ernie preguntà: "Un què?"
En Peter començà a sentir una gran fúria dins seu.
Intentà romandre tranquil.
"Els cignes són sagrats a Anglaterra
i no se'ls pot disparar al niu. Potser hi ha cries."
"Si us plau, no ho facis! Està prohibit! No! Para!"
La bala impactà en el cap del cigne
i el llarg coll caigué lentament al costat del niu.
Obriu.
"Solta'l, Raymond. Serà un gos de caça."
En Raymond tallà les cordes de les mans del noi.
"Porta'l aquí!"
Vaig dir: "M'hi nego."
L'Ernie clavà una gran bufetada a en Peter.
Començà a sagnar-li el nas per un forat.
"Atreveix-te a negar-te un altre cop i et juro
que et pegaré i et deixaré sense dents
a dalt i a baix. Entesos?"
En Peter callà.
L'Ernie cridà: "Respon! Entesos?"
En Peter digué en veu baixa: "Sí, entesos."
Amb llàgrimes a la cara,
en Peter s'apropà a l'aigua i hi entrà.
Caminà cap al cigne mort i l'agafà amb tendresa.
A sota hi havia dos petits cignes plens de plomissa grisa.
S'arrupien al mig del niu.
L'Ernie cridà a la riba: "Hi ha ous?"
Respongué en Peter: "No! Res!"
Portà el cigne mort a la riba del llac.
El deixà a terra amb compte i mirà els altres dos nois.
Els ulls, humits per les llàgrimes, eren plens d'ira.
"Vosaltres sí que hauríeu de morir."
L'Ernie semblà sorprès, però tornà ràpid en si.
Una espurna amenaçadora li ballava als ullets negres.
"El ganivet, Raymond."
Una articulació uneix l'ala amb l'ocell.
L'Ernie la trobà, hi passà el ganivet i tallà el tendó.
El ganivet afilat tallava bé
i no trigà gaire a separar l'ala.
L'Ernie girà el cigne i li tragué l'altra ala.
"Corda." Estengué la mà cap a en Raymond.
L'Ernie tallà vuit trossos d'un metre.
Els lligà a la part superior de les grans ales.
"Obre els braços."
En Peter romangué al llac sota el sol,
un preciós matí de maig,
amb les enormes ales sagnants
penjades extravagantment als costats.
L'Ernie aplaudí i ballà una mica de giga a la gespa.
En Peter preguntà: "Has acabat?"
L'Ernie respongué: "Els cignes no parlen."
Caminaren per la riba fins que arribaren a un gran salze.
Les branques penjaven de ben amunt
i gairebé tocaven la superfície del llac.
"El que faràs, Sr. Cigne, és pujar a dalt de tot."
"Allà estendràs les ales i saltaràs."
En Raymond cridà: "Fantàstic!"
La idea de ser allà dalt
i ben lluny d'aquells brètols complagué en Peter.
Quan hi pugés, s'hi quedaria.
Dubtava que volguessin pujar a buscar-lo.
I, si ho fessin, pujaria a una branqueta incapaç de suportar dues persones.
L'arbre era bastant fàcil d'escalar, les branques baixes ajudaven.
L'Ernie cridà: "Més amunt! Va!"
En Peter arribà a un punt on no podia pujar més.
Es trobava a una branca tan prima com un canell
que s'estenia per sobre del llac
i al final es corbava.
En Peter hi romangué i descansà.
Era ben a munt, a uns 15 metres. No podia veure els nois.
Ja no eren al costat de l'arbre.
"Escolta'm bé!"
S'havien allunyat de l'arbre
fins un lloc des d'on podien veure bé el noiet.
Des d'allà amunt,
en Peter s'adonà que les fulles eren molt primes i disperses.
Gairebé no el tapaven.
"Ves al final de la branca!"
"Quan siguis sobre l'aigua fastigosa, salta!"
En Peter romangué quiet.
Mirà fixament les figures llunyanes del camp.
El miraven sense moure's gaire del lloc.
"Comptaré fins a deu
i, si no has estès les ales i has saltat, et dispararé."
"Ja hauré matat dos cignes avui."
"Començo."
"U, dos, tres, quatre, cinc, sis!"
En Peter romangué ben quiet. Res no el faria moure's a partir d'ara.
"Set, vuit, nou, deu!"
En Peter observà com s'alçava l'arma.
L'apuntava directament.
Sentí l'espetec del fusell
i el brunzit de la bala passant-li pel costat.
Tenia por, però no es mogué.
Veié l'Ernie carregar l'arma.
L'Ernie cridà: "Última oportunitat! Ara sí et donaré!"
En Peter esperà i mirà el noi entre ranuncles
amb l'altre noi al costat al prat llunyà.
L'arma tornà a alçar-se.
Ara sentí l'espetec quan la bala l'impactà la cama.
No li feu mal, però la força era devastadora.
Era com si l'haguessin colpejat als peus, que s'allunyaren de la branca.
Es penjà i lluità per no caure.
La branqueta d'on es penjava s'inclinà i es trencà.
Algunes persones, quan han rebut massa i han sobrepassat els límits,
s'ensorren, col·lapsen i es rendeixen.
Però n'hi ha d'altres, no gaires,
que, per algun motiu, mai podran ser conquistades.
N'hi ha en temps de guerra i en temps de pau.
Tenen una ànima indomable
i res, ni el dolor ni la tortura ni l'amenaça de mort,
els farà rendir-se.
El petit Peter Watson n'era una.
Mentre lluitava per evitar caure de dalt d'aquell arbre,
de sobte, s'adonà que guanyaria.
Mirà amunt i veié una llum que brillava sobre el llac.
Era tan brillant i tan maca que no podia parar de mirar-la.
La llum el cridava, l'atreia.
En Peter saltà cap a la llum i estengué les ales.
Tres persones asseguraren veure un gran cigne
sobrevolant el poble aquell matí:
una professora,
un home canviant les teules d'una farmàcia
i un noi que jugava a un camp pròxim.
La Sra. Watson rentava els plats a la cuina.
Mirà per la finestra
just en el moment en què una cosa gegant i blanca aterrava
a la gespa del seu jardí.
Sortí corrents.
S'agenollà al costat de la figura encongida del seu fill únic.
Exclamà: "Reietó! Vida meva!"
"Què t'ha passat?"
El cigne està inspirat en una notícia real
que Dahl va guardar al seu Llibre d'idees durant 30 anys
abans d'escriure el relat l'octubre de 1976.
Subtítols: Júlia Fuentes Ripoll
III EL CAÇA-RATES
NOTÍCIES DEL DIA DIARI
A la tarda, l'home rata va arribar a la benzinera.
Va caminar furtivament pel camí d'accés.
Els peus no feien cap soroll.
Portava una bossa militar penjada,
una jaqueta vella de pana amb butxaques grans
i pantalons de pana lligats als genolls amb corda blanca.
- Hola? - Sí?
- Operari de rosegadors. - Els seus ulls examinaven l'indret.
- L'home rata? - Sí.
Era prim i de cara afilada,
dues dents llargues i grogues li sobresortien de la mandíbula superior.
Les orelles eren rodones i minses.
Els ulls eren quasi negres,
però quan et mirava, s'hi veia una mica de groc.
- Que ràpid. - Ordres especials de Salut.
I agafarà totes les rates?
- Sí. - Com?
Sí, com?
Depèn de les rates: diferents mètodes per a diferents rates.
- Amb trampes? - Com?
- Trampes. - Trampes?
- L'home rata va bufar. - No són pas conills.
Tenia la cara aixecada
i olorava amb un nas que es movia de banda a banda.
Les rates són llestes, cal conèixer-les per agafar-les.
Cal conèixer les rates en aquesta feina.
Sap què fan? T'observen.
Mentre et prepares per exterminar-les, t'observen.
No són a les clavegueres, oi?
No, no hi són.
- És complicat quan hi són. - I ara.
Ja m'agradaria a mi veure'l en una claveguera.
M'agradaria saber com ho faria.
Les enverinaria.
I on posaria el verí?
- Pertot? - L'home va brillar, triomfant.
Ho sabia, "pertot".
Sap què passaria? Desapareixeria el verí,
la claveguera és com un riu.
Molt bé, i què faria vostè, senyor home rata?
L'home rata es va apropar.
La seva veu sonava confidencial,
com si revelés secrets professionals.
Treballem sabent que una rata és un rosegador.
Tot el que li doni, ho rosegarà.
Doncs bé, les té a la claveguera, què fa?
La veu tenia el to suau i ronc d'una granota,
i semblava que les paraules tinguessin un goig humit,
com si fessin bon gust.
Entra a la claveguera amb una bossa de paper marró normal
plena d'escaiola de guix, res més.
Ho penja del sostre de la claveguera
de manera que no arribi a tocar l'aigua.
Prou perquè una rata hi arribi.
En Claud l'escoltava captivat.
La rata ve nedant per la claveguera, veu la bossa i s'atura.
L'olora i no fa pudor.
- Què fa? - La rosega.
Exacte! Comença a rosegar la bossa, que es trenca,
i la rata s'empassa una bocada de pols a canvi.
I bé?
La mata.
- Això? - Completament.
- Guix? - S'infla quan es mulla.
Entra als conductes de la rata, s'infla i la mata
més de pressa que cap altra cosa.
Per això cal conèixer les rates.
L'home rata brillava amb orgull.
Es va fregar les mans davant de la cara.
I bé, on són les rates?
La paraula "rates" tenia un to ric i afruitat,
com si fes gàrgares amb mantega.
Al paller d'allà.
- A dins no? - Només al paller.
Segur que també són dins, agafant el menjar i contagiant malalties.
- Algú malalt? - Em va mirar a mi i després a en Claud.
- Tothom està bé. - Segur?
- Sí. - Mai se sap.
Va prendre el paper d'agent de sanitat pública,
decebut perquè no patíem la plaga bubònica.
De totes maneres, les rates són al paller. Com les traiem?
L'home rata va somriure àmpliament.
Va treure una llauna de la bossa
i la va sospesar mentre parlava.
Verí especial i mortífer.
Et tanquen si t'enxampen amb tan sols una cullerada.
Amb això mataria un milió d'homes.
- El vol veure? - Sí.
En va obrir la tapa amb una moneda.
Miri.
En parlava amb orgull i el va apropar a en Claud.
És blat o ordi?
Civada remullada en verí mortífer.
Si en menja un sol gra, és a l'altre barri en tres minuts.
No perdo mai de vista la llauna.
Va acaronar la llauna i la va agitar
per fer cruixir els grans de civada.
Però no és per a les seves rates, no s'ho menjarien.
Per això cal conèixer les rates, són molt desconfiades.
Avui menjaran civada neta i ben bona
que no els farà cap mal.
Només les engreixarà, i demà ho repetirem.
I així dia rere dia, i serà tan bo que totes les rates del districte
vindran ben aviat.
Que astut.
Cal ser més astut que una rata en aquesta feina,
i no és fàcil.
Vaig dir: "Cal ser una rata."
Se'm va escapar i no vaig poder evitar mirar l'home mentre ho deia.
L'efecte va ser sorprenent.
- Exacte! - Cridà.
Ara ho entén, quanta raó.
Un bon exterminador ha de ser millor que una rata,
més intel·ligent,
i això no és fàcil, ja l'hi dic.
Vinga, anem per feina!
Lady Leonora Benson em requereix a la mansió.
També té rates?
Tothom té rates.
L'home rata va marxar per l'accés.
La forma com caminava em va deixar dubitatiu.
Caminava lentament, com si passegés, doblegant els genolls
i sense fer cap soroll sobre la grava.
Va saltar l'entrada i va donar la volta al paller,
escampant tot de civada per terra.
L'endemà va tornar i ho va tornar a fer,
i així dos dies més,
i, per fi, el quart dia, va posar la civada enverinada,
però no la va escampar, la va col·locar en petites piles
als cantons del paller.
- Té un gos? - Sí.
Si vol que mori de forma horrible i dolorosa, que entri.
L'endemà va venir a recollir les mortes.
Doni'm un sac vell per posar-les dins.
Se'l veia fatxenda, els ulls li brillaven amb orgull.
Estava a punt de mostrar els resultats de la cacera.
En Claud va agafar un sac i ens hi vam apropar.
L'home rata va vagarejar pel paller
i es va ajupir per examinar una pila de verí.
- Això no està bé. - Murmurà.
La veu sonava suau i enfadada.
Va caminar cap a una altra pila i la va examinar.
- Això no està gens bé. - Què passa?
No va dir res, però les rates no havien caigut a la trampa.
Vaig dir: "Aquestes rates són molt llestes."
Estava emprenyat,
se li veia a la cara i al nas i per com les dents grogues
mossegaven el llavi inferior.
- No em surti amb això. - Digué mirant-me.
L'únic que els passa és que algú les alimenta.
Tenen molt de menjar en alguna altra banda.
Cap rata rebutjaria civada si no tingués la panxa ben plena.
L'home rata es va girar taciturn.
Va començar a agafar la civada enverinada amb una pala
i la va tornar a la llauna amb compte.
Quan va acabar, els tres vam tornar a passar la carretera.
L'home rata era vora l'assortidor, ara semblava humil i trist
i la cara començava a tenir un aspecte capcot.
L'errada l'havia fet retreure's, els ulls velats i inquiets,
la llengua sortint-li per un costat de les dues dents.
Em va mirar amb subrepció i després a en Claud.
Va moure el nas per olorar l'aire,
es va gronxar sobre els peus
i amb una veu suau i reservada digué…
Volen veure una cosa?
Volia recuperar la seva reputació.
- El què? - Una cosa fantàstica?
Va ficar la mà dreta a la butxaca de la jaqueta
i en va treure una rata viva enorme, ben agafada.
Verge santa!
Ho veu?
S'ajupia, estirava el coll cap endavant
i ens mirava de reüll mentre agafava la rata,
rodejant-li el coll amb un dit i el polze
subjectant-la perquè no mossegués.
Sempre té rates a les butxaques?
Sempre en porto una o dues a sobre.
Va ficar la mà lliure a l'altra butxaca i en va treure una…
- És una fura? - L'home rata va riure per sota el nas.
La fura semblava conèixer-lo i no es va moure.
Les fures maten les rates de pressa.
Mantenia els dos animals a prop
perquè el nas de la fura fos a 15 centímetres de la rata.
Els ulls brillants de la fura miraven la rata.
La rata maldava per allunyar-se de l'assassina.
- Ara. - Digué.
Mirin.
Tenia la camisa caqui oberta pel coll i es va ficar la rata per dins,
tocant-li la pell.
El cinturó va evitar que caigués per sota de la cintura.
Després hi va ficar la fura.
Hi va haver una gran commoció dins de la camisa.
Semblava que la rata corregués pel cos de l'home perseguida per la fura.
Van fer sis o set voltes, el bony petit perseguint el gran,
apropant-se més a cada volta
fins que els dos bonys es van unir,
i hi va haver una baralla i molts crits.
Durant l'actuació, l'home rata no es va moure,
amb les cames separades i els braços inerts,
els ulls foscos miraven la cara garratibada d'en Claud.
Finalment, es va ficar la mà a la camisa
i en va treure la fura.
Amb l'altra mà, va treure la rata morta.
Hi havia taques de sang al morro blanc de la fura.
Vaig dir: "Crec que no m'ha agradat."
Segur que no havia vist res així.
La veritat és que no.
Un dia li mossegaran la panxa.
Digué en Claud, però estava intrigat i l'home rata tornava a gallejar.
¿Volen veure una cosa més fascinant
que mai no es creurien si no ho veiessin?
Vaig mirar en Claud més que inquiet.
Sí.
Va guardar la rata morta en una butxaca i la fura a l'altra.
Llavors, va agafar la bossa i en va treure una altra rata viva.
Déu del cel!
Sempre porto una o dues rates a sobre.
Cal conèixer les rates,
i per conèixer-les cal tenir-les a prop.
Això és una rata de claveguera vella, astuta i bruta.
Veuen com m'observa preguntant-se què faré?
- La veuen? - Per desgràcia.
Vaig preguntar: "Què farà?"
Sentia que aquesta exhibició m'agradaria encara menys.
- Doni'm una corda. - En Claud l'hi va donar.
L'home va lligar la pota del darrere de l'animal.
La rata s'hi resistia, però l'home la va subjectar.
Tenen una taula dins?
Vaig dir: "No volem la rata dins."
Bé, necessito una taula o un lloc pla.
Vam anar a l'assortidor i l'home rata va posar la rata a sobre.
Va enganxar la corda a una post per lligar la rata.
Primer, es va ajupir, quieta i desconfiada,
una rata grisa amb ulls negres grans
i una cua escamosa enroscada sobre la superfície metàl·lica.
Apartava la vista, però el mirava de reüll
per saber què faria.
L'home rata es va allunyar unes passes i la rata es va relaxar.
Es va asseure, es va llepar els pèls grisos del pit
i es va rascar el morro amb les potes del davant.
Semblava que els altres homes no li preocupaven.
- Fem una aposta? - Digué l'home rata.
Vaig dir: "No, gràcies."
- És més divertit si apostem. - Sobre què apostaríem?
Que puc matar la rata sense utilitzar les mans.
Les tindré a les butxaques, no les utilitzaré.
Era obvi que volia guanyar-se uns calerons.
Vaig mirar la rata que moriria i em vaig marejar,
no perquè la matarien,
sinó perquè seria d'una forma especial, amb un grau considerable d'entusiasme.
- Li donarà un cop de peu. - Res de peus.
- Ni braços? - Ni braços, ni cames ni mans.
- S'hi asseurà. - No l'aixafaré.
- Endavant. - Juguem-nos-hi una lliura.
No sigui estúpid, per què?
- Quant apostarà? - No res.
Molt bé, doncs no.
- Va fingir que deslligava la corda. - Un xíling.
El mareig que sentia va créixer,
però el que feia tenia un magnetisme horrible.
Era incapaç d'anar-me'n o de moure'm.
- I vostè? - No.
- Vol que ho faci per un xíling? - No vull que ho faci.
I els diners?
En Claud va posar un xíling a l'assortidor i l'home rata, dotze penics al costat.
- Ja està. - En Claud i jo ens vam allunyar.
L'home rata es va apropar amb les mans a les butxaques
i va inclinar el cos cap a la rata.
La rata estava alarmada.
Semblava que li saltaria a sobre,
però es va girar i va arrossegar el cos cap enrere tota ajupida
fins que la corda li va estirar la pota.
L'home rata s'hi va apropar més
seguint-la amb els ulls. De sobte…
- Va entrar en pànic. - …va entrar en pànic i va saltar.
La corda la va estirar i li devia dislocar la pota.
Es va tornar a ajupir,
tan lluny com la corda l'hi permetia, els bigotis li tremolaven,
tenia tot el cos rígid de por.
Llavors, l'home va tornar a moure la cara molt lentament i se li va apropar més.
Li volia cridar que parés, però no podia parlar.
Sabia que estava a punt de passar una cosa desagradable,
una cosa sinistra i cruel, però ho havia de veure.
Només els separava la distància d'una mà humana.
La rata estava tensa i aterrida.
L'home rata també estava tens,
però era una tensió activa i perillosa, com un moll tens.
Li va aparèixer l'ombra d'un somriure a la boca.
Llavors, de sobte, va atacar
com una serp,
llençant el cap endavant amb un moviment com un ganivet…
…que va començar al tronc inferior…
…i vaig veure de reüll la boca obrint-se…
…dues dents grogues…
…la cara tensa per l'esforç d'obrir la boca.
No vaig voler veure més.
Vaig tancar els ulls i en obrir-los,
la rata era morta,
l'home rata es guardava els diners, i escopia per esbandir-se la boca.
I així es fa la regalèssia.
Les fàbriques i els xocolaters fan regalèssia amb sang de rata.
No té res de dolent.
És vostè repulsiu.
Però si vostè n'ha menjat molta.
Els brètzels i les regalèssies porten sang de rata.
Faci el favor de callar, gràcies.
Es bull en grans olles on bombolleja,
i hi ha homes que la remouen.
Un dels grans secrets dels xocolaters,
i només ho sabem els exterminadors que els hi portem.
Va veure que el públic el repudiava.
Les nostres cares eren hostils i mostraven ràbia.
Es va aturar i es va girar sense dir res més.
Vam veure com tornava a la carretera amb un caminar suau i delicat.
Les seves passes no van fer cap so sobre la grava.
Que estrany.
Les rates no s'han menjat la civada.
Hi deu haver alguna cosa nutritiva al paller.
Als anys 40, Dahl va viure a Wisteria Cottage, Amersham,
on va escriure El gos d'en Claud,
relats inspirats en la zona i els seus habitants.
El caça-rates n'és un.
IV VERÍ
Vaig anar a casa a mitjanit.
Vaig apagar els llums en arribar a la cabana
per no despertar Harry Pope, però la llum de l'habitació estava encesa.
Vaig aparcar, vaig anar al porxo i vaig comptar els esgraons
per no pujar-ne un que no existia: un, dos, tres, quatre.
Vaig obrir amb compte l'habitació d'en Harry.
Era al llit, despert, no es va moure gens ni mica,
però xiuxiuejava de forma quasi inaudible…
Ajuda.
"Ajuda"?
Vaig obrir la porta a punt per entrar.
- Atura't. - "Atura't"? Quasi no sentia res.
Semblava que li costava molt d'esforç parlar.
- Ajuda. - "Ajuda"?
Què passa, Harry?
Treu-te les sabates.
"Treu-te les sabates"?
Em va recordar a quan van disparar George Barling
i es va recolzar en una capsa mentre remugava sobre el pilot japonès
amb el mateix esforç que feia ara en Harry.
George Barling es va doblegar,
i va morir.
Treu-te les sabates.
"Treu-te les sabates."
No ho entenia, però no m'hi oposaria.
- Què passa? - No em toquis.
Estava cap per amunt i el llençol no el cobria del tot,
portava un pijama i suava molt.
Feia calor, jo suava, però no com en Harry.
Tenia la cara mullada i el coixí, xop.
Semblava malària.
- Què passa? - Búngar.
- Què? - Búngar.
- "Búngar"? - Serp.
T'ha mossegat, quan?
No.
Com?
Encara no.
Estava confós, el vaig mirar torbat.
Búngar damunt de la panxa, adormit.
Em vaig allunyar de sobte.
Li vaig mirar la panxa i el llençol.
Era impossible saber si hi havia res a sota.
Dius que tens un búngar damunt de la panxa, adormit?
Sí.
Com hi ha arribat?
Només li hauria d'haver dit que no es mogués.
Estirat, llegint, he sentit alguna cosa al pit, darrere del llibre,
feia pessigolles.
De reüll he vist un búngar lliscant sobre el pijama.
Petit, uns 25 centímetres.
Sabia que no m'havia de moure, m'he quedat congelat, mirant-lo.
Pensava que aniria per sobre del llençol.
En Harry va callar un moment.
S'assegurava que el soroll no molestés el que reposava allà.
S'ha ficat a sota.
L'he notat sobre el pijama movent-se cap a la panxa.
Llavors, s'ha aturat i ara dorm allà.
He estat esperant.
- Quanta estona? - Hores.
Hores i hores i més maleïdes hores.
No aguantaré quiet gaire més, he de tossir.
De fet, no era gens estrany que un búngar fes allò.
Es queden per les cases i van a llocs càlids.
El que sorprén és que no hagués mossegat en Harry.
La mossegada és mortal si no es tracta de seguida
amb una dosi d'antiverí.
Són unes cosetes primes, com aquesta.
Una es podria esmunyir discretament
per la porta mal tancada de l'habitació d'un nen, per exemple.
El director d'una plantació em va dir que un cop havien mossegat una ovella.
Quan la va obrir, del cadàver va rajar sang negra com el quitrà.
Vaig dir: "Molt bé, Harry." Ara jo també xiuxiuejava.
"No et moguis ni parlis si no cal.
Només et mossegarà si té por, ho solucionarem."
Vaig sortir sigil·losament
i vaig agafar un ganivet de la cuina.
Me'l vaig guardar
per si en Harry espantava la serp i el mossegava.
Estava a punt per tallar-lo i xuclar-ne el verí.
Vaig dir: "Harry, el millor que podem fer
és que jo retiri el llençol amb compte i miri."
Idiota.
No tenia expressió a la veu, parlava suaument i a poc a poc.
L'expressió era als ulls i a les comissures dels llavis.
La llum l'espantarà, la serp em matarà.
Tens raó.
I si estiro el llençol i la trec en el moment…
Busca un metge.
Em va mirar com si se m'hagués hagut d'acudir a mi.
Un metge, és clar, avisaré el Dr. Ganderbai.
Vaig sortir, vaig buscar el número, i vaig dir a l'operadora que s'afanyés.
- Soc el supervisor Woods. - Hola, Sr. Woods, que no dorm?
Vingui amb sèrum contra búngars.
Sèrum? Qui han mossegat?
La pregunta semblava una explosió.
Per ara, ningú.
N'hi ha un dormint sobre la panxa d'en Harry.
No es va sentir res a l'altra banda.
Parlant lentament, no com una explosió, el Dr. Ganderbai digué:
Que no es mogui ni parli, ho entén?
- És clar, doctor. - Ara vinc.
Va penjar i vaig tornar a l'habitació.
En Harry em mirava. Ja ve el metge, diu que no et moguis.
Què pensa que he estat fent?
No podem parlar.
Doncs calla.
Els músculs de la boca, els que eren per somriure,
se li van començar a crispar,
petits moviments que van continuar quan va callar.
No em va agradar, ni tampoc com parlava.
El cotxe del metge va arribar.
Vaig sortir.
- On és? - No es va esperar a la resposta.
Va entrar i va deixar la bossa en una cadira.
Portava plantofes.
Va creuar el terra silenciosament, com un gat.
En Harry el mirava de reüll.
Quan va arribar al llit, va mirar en Harry i va somriure,
assentint amb el cap com dient…
No pateixi, no és greu, el Dr. Ganderbai se n'ocuparà.
Va anar a la cuina i el vaig seguir.
Va obrir la bossa.
Primer intentarem donar-li el sèrum, però amb cura, no es pot moure.
Tenia una agulla i una ampolleta.
En va extreure un líquid groc amb l'agulla.
- Me la va donar. - Agafi-la fins que l'hi demani.
Vam tornar al dormitori.
Els ulls d'en Harry brillaven.
El doctor li va aixecar la màniga fins al colze sense moure el braç.
Lluny del llit, va xiuxiuejar…
Li posaré una injecció, és una punxada, no es mogui.
Relaxi els músculs de l'estómac.
En Harry va mirar la xeringa i els músculs se li van tornar a crispar.
El doctor va lligar un tub de goma al bíceps d'en Harry.
Va mullar una àrea de l'avantbraç amb alcohol.
Va agafar la xeringa mirant els calibratges
i en va treure una mica de fluid.
En Harry suava tant que semblava que portés tanta crema a la cara
que queia al coixí.
Li veia la vena de l'avantbraç inflada sota el torniquet.
La xeringa sobre la vena, en Ganderbai la subjectava
i, llavors, va introduir l'agulla,
a poc a poc i amb fermesa va entrar com si fos formatge.
En Harry va parpellejar, però no es va moure.
En Ganderbai li va dir a cau d'orella…
Ara estarà bé encara que el mossegui, però no es mogui, vinc de seguida.
- Vaig preguntar: "Està segur?" - No ho sé.
En Ganderbai es va eixugar el front i es va mossegar el llavi.
Hi ha una forma de fer-ho.
Parlava lentament i intentava pensar mentre parlava.
Administrarem un anestèsic
a la criatura allà on és.
Quin gran suggeriment.
No és segur, les serps són de sang freda
i l'anestèsia és lenta amb aquests animals.
Però no se m'ocorre res més, èter o cloroform?
Vaig assentir.
- Quin? - Em pregunta a mi? No ho sé.
Cloroform!
Em va estirar cap al passadís.
Vagi a ma casa,
el noi l'estarà esperant, aquí té la clau de l'armari de verins,
el cloroform té l'etiqueta taronja,
hi ha el nom imprès, em quedaré per si passa res.
Afanyi's!
- Les sabates… - No li calen.
Vaig anar de pressa i vaig tornar al cap de 15 minuts.
Ell sap què farem, però s'està impacientant, és clar.
No sé si aguantarà gaire més.
En Harry era al llit a la mateixa posició.
Tenia la cara pàl·lida i mullada i em va mirar.
Li vaig somriure i vaig assentir.
El doctor va agafar el tub del torniquet,
que ara tenia un embut en un extrem.
Va treure part del llençol de sota el matalàs,
hi va inserir el tub i el va fer lliscar cap al cos d'en Harry.
No sé quant de temps va tardar,
vint minuts o potser 40. No vaig veure el tub moure's,
però la part visible s'anava escurçant.
El Dr. Ganderbai suava,
tenia gotes al front i al bigoti, però les mans no li tremolaven
i els ulls no es movien de la panxa d'en Harry.
Va demanar el cloroform.
Vaig treure el tap i li vaig donar l'ampolla,
no la vaig soltar fins a estar segur que no cauria.
Sr. Pope, ara mullaré el matalàs, notarà fredor sota el cos.
- Estigui a punt i no es mogui. - Afanyi's!
Aquest cop, en Harry va parlar fort.
El Dr. Ganderbai el va mirar i va tornar a la feina.
Va abocar el líquid a l'embut i va esperar mentre queia.
Ho va tornar a fer.
L'olor densa i nauseabunda es va estendre
i em va portar records amargs d'infermeres i cirurgians
en una habitació blanca amb una taula llarga.
En Ganderbai continuava abocant cloroform i un vapor dens
sortia de l'embut arremolinant-se.
En va abocar més i em va retornar l'ampolla.
Va treure el tub i es va aixecar.
L'esforç devia haver estat enorme
perquè la seva veu va sonar així…
- Esperarem 15 minuts per estar-ne segurs. - Em vaig apropar a en Harry.
- Esperarem… - L'he sentit!
Aquest cop el Dr. Ganderbai es va girar molt enfadat.
Va mirar en Harry fredament, la boca d'en Harry es va crispar.
Vam esperar 15 minuts.
El doctor observava la cara d'en Harry amb una mirada curiosa i intensa
concentrant tot el seu poder en mantenir en Harry en silenci i quiet.
No va apartar la mirada i, tot i no fer cap so,
semblava estar cridant-li.
- Era com… - No es mogui! No parli!
No ho espatllarà, em sent?
En Harry continuava crispant la boca,
suant, obrint i tancant els ulls,
mirant-me a mi, el llençol, el sostre, però mai el Dr. Ganderbai.
D'alguna forma, el doctor el subjectava.
Era com si estiguessin inflant massa un globus,
i jo no pogués deixar de mirar.
Per fi, el doctor va assentir i vaig saber que podia procedir.
Vagi a l'altra banda:
aixecarem el llençol junts i alhora.
Molt a poc a poc, no es mogui, Sr. Pope.
Ara es veia tot el pit d'en Harry.
Vaig veure el cordó dels pantalons, lligat en un bonic llaç.
Més a baix, vaig veure el botó de nacre, jo no en tenia als meus pijames,
ni tan sols tenien botó.
És estrany com tenim pensaments frívols en moments tensos.
No hi havia res a la panxa.
Quiet, Sr. Pope.
En Ganderbai va mirar pel cos d'en Harry.
- Compte, podria ser dins dels pantalons. - En Harry es va asseure.
Es movia per primer cop.
Va saltar damunt del llit i va sacsejar les cames.
Pensàvem que l'havia mossegat. En Ganderbai va buscar un bisturí,
però en Harry es va quedar quiet, va mirar el matalàs i cridà…
No és aquí!
El doctor es va redreçar i va mirar en Harry.
Tenia raó, no l'havia mossegat.
No el mossegarien ni es moriria.
I tot anava bé.
Més o menys.
Potser somiava, Sr. Pope.
Tal com ho va dir,
sabia que el doctor bromejava.
Treia ferro a un cas esgotador.
En Harry no s'ho va prendre així, vestit amb el pijama, mirava en Ganderbai.
- Li va tornar el color a les galtes. - Insinua que soc un mentider?
El doctor no es va moure, mirava en Harry.
En Harry se li va apropar, els ulls li brillaven.
- Rata de claveguera bengalina… - Vaig dir: "Calla, Harry."
- Bruta i marronosa… - Calla!
- Casta pobra… - Calla!
Prou!
En Ganderbai va sortir i el vaig seguir.
Està fora de si, no sap què diu.
Vam anar fins al cotxe del doctor enmig de la foscor.
JUTE BRITÀNIC
Va pujar i li vaig dir: "Ha fet un miracle."
- Li ha salvat la vida. - Ho dubto.
O sigui, potser… Li deu la vida.
- Li deu la vida, doctor. - No és així.
Ho sento.
No ho senti.
El Dr. Ganderbai va arrencar i va marxar.
Dahl va començar a escriure Verí el gener del 1950.
Va anomenar un dels personatges Woods.
Després que assassinessin 80 pilots de la RAF a la batalla de Grècia.
Si vols escriure ficció, hi ha algunes qualitats que has de posseir
o que has d'intentar adquirir.
Has de tenir una imaginació molt viva.
Has de saber escriure bé.
Has de ser capaç de crear una escena a la ment del lector.
No tothom posseeix aquesta habilitat. És un regal.
La tens o no la tens.
Has de tenir fortalesa.
Ser fidel a allò que fas i no abandonar mai.
Hora rere hora…
dia rere dia…
setmana rere setmana…
mes rere mes…
any rere any rere any…
Has de ser perfeccionista.
No t'has de conformar amb l'escrit fins que no l'hagis reescrit
i reescrit tants cops que sigui el millor que puguis fer.
Has de tenir una forta autodisciplina. Treballes pel teu compte.
No tens cap.
Ningú t'acomiadarà si no vas a treballar
ni et dirà res si fas el mandra.
Tenir sentit de l'humor ajuda molt.
No és essencial si escrius per adults.
Però és vital si escrius per canalla.
De pressa!
Has de tenir cert grau d'humilitat.
L'escriptor que pensi que fa una obra meravellosa…
tindrà problemes.
Subtítols: Roser-Agnès Navarro