Nava asta e raiul pe pământ.
DIN EPISOADELE ANTERIOARE...
Iar misiunea ta e
siguranța acestor visători.
Respiră neregulat.
Defibrilator!
Are puls.
Devenim o echipă grozavă.
Am un secret.
Că ești îndrăgostit de Avery?
- Ai încălcat codul. - Codul tovarășilor?
Încheiem un armistițiu?
Nu ne mai certăm pe fete.
Contezi. Contezi pentru mine.
- Multe fețe noi anul ăsta. - Gluma asta e răsuflată de mult.
Doamne, nu doar fețele sunt noi.
„În caz de urgență, puteți folosi implanturile pe post de colac de salvare.”
Sunteți răi. E o boală, se numește dismorfie corporală.
Pacienții de săptămâna asta sunt euforici de la calmante și briză.
Ce faceți?
Căpitanul și Tristan obișnuiesc să ia în derâdere
victimele unei industrii care profită de pe urma lor.
Iată că sosește și marea profitoare.
- Cine e? - Lenore Laurent.
Maury, soțul ei, deține linia maritimă. Au și niște clinici de chirurgie plastică.
Își aduce anual aici clienții mari. Se recuperează după operații.
Dar adevăratul motiv e pasiunea doamnei Lenore pentru căpitan.
N-are nicidecum... Ce-ai zis tu.
Bobby Massey!
M-a observat. Zâmbiți cu toții. Să mergem!
- Aventurierul meu forțos! - Lenore Laurent...
Ești tot mai tânără.
Termină!
Spune-mi, ce ai folosit?
- Juvéderm sau Restylane? - Nu...
- Testosteron? - Nici vorbă.
Doar soare, odihnă și puțină cremă de protecție.
Ce face Maury?
Maury! Grozav! Câtă vreme se îndoapă cu mezeluri și pâine albă.
Și face asta permanent.
Scumpo, am uitat cum te numești. De ce-mi vine Harvey? Nu e Harvey.
- Ba da. Harvey mă cheamă. - O cheamă Avery.
E asistenta noastră talentată.
Avery!
Așa e.
Foarte drăguț nume.
Sper că anul ăsta ești în toane mai bune.
Pacienții mei plătesc bani frumoși și vor să vadă fețe destinse,
pline de bucurie și amabilitate.
Doamnă Laurent, vă conduc?
Am plecat.
- Te deranjez mai târziu. - Abia aștept să fiu deranjat.
Să mergem!
Nu mai suport săptămâna asta. E împotriva tuturor principiilor mele.
Gândește-te că la anul pe vremea asta vei studia să devii medic.
Mersi. Dar mă așteaptă jos un teanc de corsete nesortate.
Nu mai pot rămâne aici.
- Uite-l. Păpușa Ken. - Cine?
Cel care s-a operat ca să arate precum Ken.
Are un reality-show cu Barbie, Skipper și Allan. Toată trupa.
S-au transformat efectiv în personaje. Căpitane! Păpușa Ken.
Nu știu cine e această păpușă Ken.
Pot să te întreb ceva?
Te rog să nu înțelegi greșit întrebarea. Ești genderfluid?
Nu, sunt obsedat.
Poți spune că sunt fan. Îl consider o inspirație.
Malala e o inspirație. Tipul ăsta e îmbrăcat ca o jucărie.
Nu, chiar e o jucărie.
Domnilor, pot spune acum că le-am văzut pe toate.
Nu mă mai șochează nimic. Îmi iau rămas-bun.
Bună!
- Nu! - Am nevoie de ajutor medical.
- Să mă ajute cineva. - O, Doamne...
Nu se poate...
Mamă!
Puiul meu! Tri Tri!
Trebuie golite chestiile astea.
Pot să-l împrumut puțin? Vă rog!
Se pare că aveți tot dreptul. Puteți să-l luați, doamnă...
Von Dreesen.
Pentru tine, Caroline.
Puiule?
Cât noroc pe mine să am un asistent personal?
Nu știu ce e mai grav. Că ți-ai făcut lifting facial în secret
sau că ai apărut aici neanunțată.
Mă temeam c-o să pleci.
Ce spui de cameră?
I-am spus fetei de la recepție: „Fiul meu Tristan e asistent pe Odyssey.
Nu l-am mai văzut de peste doi ani.
A trebuit să ajung pe ocean ca să-mi văd puiul.”
- Mi-a dat o cameră mai bună. - Știi ce butoane să apeși.
Doamnă, am adus gheața. Atât de multă ați dorit?
Da. Adu-o înăuntru.
Sigur.
Mulțumesc mult!
Bună seara, doamnelor! Doriți hrană lichidă sau solidă astăzi?
- Lichidă. - Splendid.
Bună seara!
Lichidă sau solidă?
Nu te supăra!
Cu tine vorbesc!
Ce fel de ținută e asta? Există un cod vestimentar, scumpo!
- Ți-ai lăsat bagajul la docuri? - Nu, doar dorința de a-mi păsa.
Ce se întâmplă?
După cum vezi, această persoană arată ca un gondolier.
Avery...
Mergi și schimbă-te. Discutăm mai târziu.
Și n-ar strica să zâmbești.
- Asistenta ta are ceva cu mine. - Ba nu.
Se răsfrânge asupra ta, Bobby.
Spune-mi Robert. Nu e așa. Îmi datorezi un dans.
Te rog. E nevoie de mai mult decât atât ca să-mi intri în grații.
Îmi pare rău. Voi purta o discuție cu ea.
Discuție? Prefer faptele.
Păi...
Poate nu e momentul pentru fapte.
Cum rămâne cu Maury? E totuși soțul tău și șeful meu.
La fel și eu.
Am trei cuvinte pentru tine, Bobby.
Fără contract prenupțial.
Dacă ne ducem la fund ca Titanicul, primesc jumătate din tot.
Aici intri tu, nava, tot pachetul.
Așa...
Îmi pare rău. Mă deranja.
Doamne! Scuze.
Salut!
Scuze, tocmai am descoperit o procedură medicală fascinantă.
- Pare că vrei să vorbești despre ea. - Nu. Încă o procesez.
- Sunt Ken. - Știu.
Sunt un mare fan. Eu sunt Max, medicul de pe Odyssey.
Nu ești fanul meu tipic. Am o întrebare medicală pentru tine.
Am auzit că ai aparatură specială. O cabină de crioterapie.
- Chiar două. Vrei să le vezi? - Da.
În regulă.
Aici cochetăm cu crioterapia. Cabine pentru domni și doamne.
Ar putea fi doar pentru domni?
Te provoc.
Pectoralii îi ai de curând?
Da, i-am făcut cu exerciții fizice.
Dar am și un mic implant personalizat, pentru o formă perfectă.
A fost ultima intervenție. Statuia lui David e completă.
- Statuia lui Ken. - Întocmai.
Îți urmăresc emisiunea, evident.
Sunt uimit cum te descrii ca un artist care s-a dedicat complet muncii sale.
Mama spunea mereu: „Poți deveni orice îți dorești.”
I-am urmat sfatul la propriu, după cum se vede.
Dar tu? Ce ai fi dacă ai putea deveni orice?
- În copilărie, voiam să fiu câine. - Există grupuri pentru așa ceva.
MERGI LA CABINET
Mă așteaptă un caz.
- Trebuie să pleci, Ken. - Am înțeles.
Mulțumesc.
E a patra operație de sâni. N-am mai pățit așa ceva până acum.
A treia n-a fost cu noroc?
Ce fel de tratament urmezi?
Antibiotice. Am un unguent pentru cicatrici.
Nimic pentru durere?
Mi-au dat pastile, dar nu vreau chestii sintetice în corp.
Să ingereze chestii sintetice. E ceva normal, draga mea.
Oricum doar gheața își face efectul.
- O folosești frecvent? - Toată ziua.
Aș umbla cu gălețile după mine.
Ei bine...
ai degerături.
Fă-i o baie caldă.
Topim cristalele de gheață, să nu mai afecteze țesutul.
Îți prescriu o cremă cu CBD pentru dureri. Naturală.
Se vindecă pielea?
Roșeața va dispărea, dar ai degerături de gradul doi și trei.
Leziunile țesutului sunt permanente. Vor apărea și niște vezicule.
Vei putea face o grefă de piele. Acum încercăm să-ți alinăm durerile.
Nu putem face asta acum? Grefa de piele nu e complicată.
Serios? Grefa nu e foarte complicată?
- Te rog... - Vino pe hol. Acum!
Atitudinea asta a ta încetează acum. Lucrezi pentru mine, e limpede?
Lucrez pentru pacienți.
Din câte văd, au mai mare nevoie de asistență psihiatrică.
Nu lucrez pentru tine.
Aici ai dreptate, domnișoară.
Ești concediată.
- Medicul ți-a zis de cocaină... - Știu ce a zis, Jessa. Eram acolo.
Mă opresc, promit!
- După vacanța asta. - Nu glumesc.
Dacă nu înveți, nu iei examenul. Pur și simplu.
Și nu te mai las să copiezi ca data trecută.
Nu mai profiți de pe seama mea. Nici vorbă.
Pippa.
Ți se desprinde nasul de pe față.
Vei fi în regulă. Din experiență, contează timpul de intervenție în astfel de cazuri.
- Ești obișnuit să vezi nasuri desprinse? - Am mai tratat avulsiuni cu succes.
Cum s-a întâmplat?
Grefonul folosit la rinoplastia Pippei e pe bază de acetonă.
Unele substanțe, în concentrații mari...
- Ai auzit, Pip? - Lasă-mă! Înseamnă că era bună.
...pot dizolva grefonul. Acetona se scurge.
Distruge țesutul adiacent, provocând avulsiunea nazală. Desprinderea.
Îți voi monta o proteză, e doar temporară.
Nu te teme, Lenore a vorbit deja cu un plastician
din Los Angeles specializat în astfel de reatașări.
- Arăt ca Fantoma de la operă. - A fost o croazieră cu tema Broadway.
- Asta am găsit. - În lada cu costume?
- Arăți ca Lady Gaga. - Și nasul? L-ați aruncat nasul la gunoi?
- Parcă ai fost concediată. - Da. Dar termin croaziera.
- Se poate rezolva. Vorbește cu Lenore. - Nu pot, Tristan.
Salut! Cum merge?
Uneori, le oferim luna de pe cer.
Alteori, cel mult le oferim nasul într-o cutie.
- N-o să reușească. - Simțul olfactiv
- ...se regenerează uimitor. - Nu nasul, nedreptatea făcută ție.
Nu renunț. I-am spus căpitanului. Va vorbi cu Lenore.
Nu ți-am cerut asta. Nu mai vreau viața asta pe navă.
Oricum se întâmpla. A fost ultima picătură.
- Și bursa? Renunți pur și simplu? - Merg înainte.
- Nu cred că-mi faci asta. - Ție?
Nu sunt mama ta, nici iubita ta. Asta îmi doresc eu.
Regret că te simți neglijat de mama ta, dar nu mă împovăra pe mine cu asta.
Eu nu mă bag.
Dacă m-aș băga foarte puțin, aș spune că ai fost cam dură.
Super. Tu lipseai. Acum mă urăște toată lumea.
Eu te plac.
- Arată grozav! - E senzațional.
Puțină roșeață și tumefiere, dar normale pentru recuperarea postoperatorie.
Bun.
Trebuie să am atenție sporită.
După atâtea intervenții, riscul de septicemie e serios.
E bine că ai venit. Fără îndoială.
O ținem sub observație toată săptămâna. Sincer, nu sunt foarte îngrijorat.
Scuze. Te-a durut?
E în regulă.
Mulți oameni sunt fascinați de mine,
dar majoritatea nu sunt atât de amabili.
Nu cred c-am întâlnit o persoană mai autentică decât tine.
- Mi se pare o chestie grozavă. - Și eu te consider grozav, doctore.
Vorbesc serios.
Vezi dincolo de aparențe.
E în firea ta.
Nu știi ce calitate rară e asta.
Bună dimineața! Curățenia!
Continuați compresia toracică. Sosim.
Defibrilator! Acum!
Gata.
E asistolic. N-are puls. Nu-l putem defibrila.
Încearcă din nou.
E tot asistolic.
N-are puls.
Resuscitare cardio-pulmonară!
Intubare?
- Max! - I-a scăzut saturația de oxigen.
Trebuie să-l intubăm acum!
Max!
Tensiunea e 19 cu 5.
Max!
- Max! - Oprește-te!
A murit.
Ora decesului: 08:13.
Trebuie să-l ducem jos.
Cod 4178. Avem nevoie de un cărucior pentru rufe.
De ce nu folosim targa?
Ăsta nu e spital. Nu putem traversa puntea cu un cadavru.
Ceilalți pasageri trebuie să aibă o vacanță netraumatizantă,
lipsită de griji.
Așa lucrăm aici, Max.
Iar el?
Nu merită un drum zdruncinat sub lenjerii murdare.
Îl ducem doar până jos. La morgă.
- Unde mergem? - La florărie.
De ce? Parcă mergeam la morgă.
Pentru că, în caz de deces, florăria e morga.
E cea mai mare încăpere refrigerată fără importanță deosebită.
Bună, Sadie!
Când pacienții decedează pe neașteptate, îi ținem aici până ajungem în port.
- Serios? - Da.
În caz de deces, oferim pasagerilor flori pentru a elibera locul. Ne orientăm.
Nu putem face o autopsie completă.
Dar trebuie să știu dacă avem o boală contagioasă.
Necroză.
Eritemul extins dincolo de cicatrici indică o inflamație dispersată.
- Nu, nu cred. - Septicemie?
Asta îl îngrijora când l-am consultat.
Nu puteai ști că avansează atât de rapid.
Am construit aici un paradis. Dar nu uitați, e doar atât.
O construcție. O iluzie. Lumea n-a dispărut nicăieri.
Nu putem face altceva
decât să navigăm.
Sun autoritățile și anunț familia.
Scriu certificatul de deces.
Avea mici umflături postoperatorii. Ai făcut ce trebuia.
Ar trebui să știu că pacienții mei mor în somn.
Sunt devastată.
Nu-mi vine să cred. Sărmanul băiat!
Am o surpriză.
Mâine dau jos bandajele.
Ne dăm cu scutere subacvatice. Am făcut înscrierea.
Știi ce sunt alea?
- Da, știu ce sunt scuterele subacvatice. - E ca un ski-jet, dar merge pe sub apă.
Am de lucru, mamă. Eu nu sunt aici în vacanță.
Haide! Vreau să fac ceva aparte pentru tine.
Știi ce faci?
E mereu la fel când apari.
Iubire excesivă.
Mă sufoci cu afecțiune, iar apoi dispari pur și simplu
pentru cine știe cât timp.
- Puiul meu, ce-ți veni? - Știi de ce am fost mereu puiul tău?
Pentru c-am crezut că e vina mea de fiecare dată când plecai.
Eram îngrozit că, dacă te scap din priviri pentru o clipă,
n-am să te mai văd niciodată.
Din cauza asta...
sufeream.
Nu e frumos ce spui, Tri Tri. Nu știi ce înseamnă suferința.
- Mama mea era abuzivă. Nu mă iubea. - Observi ce faci?
Îți spun ce simt, iar tu deturnezi discuția spre tine.
Am probleme serioase, care mă distrug.
Caut disperat afecțiune, iar tu m-ai făcut dependent de ea.
Nu-mi poți spune așa ceva.
Caut exact afecțiunea femeilor care nu mă vor.
- De ce crezi? - Încetează!
Nu mai vreau să aud!
Nu înțelegi? Sunt mama ta, iar tu ești puiul meu.
Dacă te fac să suferi, eu sufăr și mai mult.
Știi ce? Inima mea...
- Unde pleci? - Nu pot...
- Am nevoie de aer. - Bine.
La fix. Pleacă, sunt învățat cu asta.
Mamă?
Urmărește-mi degetul. Doar cu privirea.
Sună-i pe Don și pe doctorul Tibanye. Ei știu ce e de făcut.
Vă spun, n-are nimic.
Face asta pentru că am confruntat-o. Deturnează atenția, așa face ea.
Posibil. Dar mă îngrijorează mișcările alea necontrolate.
Simptomele de coree la cap și mâini.
Ia Metoclopramid pentru greață după operație. Nu e un efect secundar?
Ba da, dar vreau să facă un IRM. Și să-i vedem istoricul medical.
Atunci...
îi sun pe Don și pe medicul ei. Care-o mai fi și ăla.
- Își notează tot. Stă prost cu memoria. - Stai puțin.
Priviți.
- Scrisul e diferit. - Își pierde motricitatea fină.
- Ce spuneai despre memoria ei? - E necesar un test genetic.
Ce înseamnă mai exact „mutația genei HTT”?
Apare doar la pacienții cu coree Huntington.
Bunicul meu Jimmy, străbunicul tău,
a murit de boala asta.
Aveam zece ani, dar n-am să uit niciodată. A fost îngrozitor.
Încă e incurabilă?
S-au dezvoltat tratamente noi de atunci.
Cât mai am de trăit?
Spune-mi sincer.
Cu tratament...
poți trăi încă zece ani.
Poate mai mult.
Eu și Max vom discuta cu medicul tău din Monaco.
Împreună, vom...
Vom stabili următorii pași. Studiem tratamentele și noile descoperiri...
- Și... - În regulă.
Mulțumesc.
Asta e tot?
Da.
Ți-am promis scutere subacvatice și nu renunț.
- Mergem într-o jumătate de oră. - Mamă, e...
E o schimbare majoră.
- Știu. - Poți să-ți acorzi timp...
Știu. Sunt multe de asimilat.
Sunt sigură că voi realiza în timp și voi trece prin toate stările naturale.
Acum știu doar...
că ai dreptate.
Am lipsit din viața ta.
Am comis greșeli. Dacă mai am doar zece ani,
voi încerca să profit de ei ca să mă revanșez.
Haide, ia-ți echipamentul!
Bine.
Ești bine?
Săptămâna asta am pierdut un pacient
și am diagnosticat altul cu o boală incurabilă.
Prin urmare, sunt puțin deprimat momentan.
Unele lucruri din viață nu pot fi prevenite.
- Puteam face mai mult. - E general valabil.
N-ai mai pierdut pacienți?
Ba da, mulți.
Am văzut multă moarte.
- Dar nu de când... - Ai fost tu bolnav.
Mi-a fost alături, să știi. Ken. În spital.
Când m-au băgat în izolare,
toți îmi aduceau cărți și filme, care mai de care de calitate.
Dar, pentru că privisem în abisul morții, cred că descoperisem profunzimea necesară.
Îmi doream ceva derizoriu.
Emisiuni de televiziune ușurele, fără noimă.
Se difuzau maratoane cu emisiunea lui Ken. Deci Ken și prietenii lui erau cu mine.
Erau el, o femeie în rol de Barbie, o Skipper și un Ken din Malibu.
La început, mi s-a părut o mizerie, dar am continuat să mă uit.
Și mi s-a părut foarte uman.
Era despre un om aflat într-o călătorie de descoperire a propriei persoane.
Întins în patul ăla,
fără să știu dacă mă voi trezi a doua zi,
m-am regăsit în întrebările lansate în emisiune.
Cine sunt?
Ce-mi doresc?
Ce las în urma mea?
Ajutați-mă, vă rog!
- Am o pacientă inconștientă! - Ce se întâmplă?
Nu știu. A făcut o criză. N-are urme de traumă.
Trebuie s-o mutăm.
Să-i verificăm cicatricile. O mutăm la trei. Unu, doi, trei!
N-a luat antibioticele alea. Fir-ar!
Fasciită necrozantă. Trebuie să ne grăbim. Perfuzie salină!
Antibiotice. Doză de șoc cu vancomicină.
Clindamicină, 600 mg la șase ore și cultură de țesut.
- Ce se întâmplă? - Ieși, n-ai voie aici!
E zonă sterilă. Așteaptă în birou. Vin în cinci minute. Mulțumesc.
- Avery, să punem perfuzia. - Bine.
Vreau să înțelegi.
Vanna nu e o simplă pacientă. Ea îmi face cumpărăturile.
Pentru mine, e mai apropiată decât o rudă.
Așadar, vreau să știu exact ce se întâmplă.
Țesutul din jurul implantului e infectat. Tratăm infecția, să nu se extindă.
Deci treaba asta cu țesutul nu-i va afecta implanturile?
Acum ne preocupă viața și siguranța ei.
Înțeleg. Nu sunt vrăjitoarea cea rea de la Apus.
Dar aspectul e o parte integrantă a ei, ca persoană.
Există mai multe abordări.
Toaletare chirurgicală, presiune negativă, dar acestea pot afecta implantul.
Atunci nu folosim una dintre ele. Le folosim pe toate.
Toaletare chirurgicală a pielii, strat cu strat.
Presiunea negativă înlătură ce a rămas.
- Și infecția postoperatorie? - Crioterapie. Avem aparatele.
Va opri răspândirea bacteriilor rămase.
Stimulează și producerea de colagen, care reduce cicatricile și vindecă pielea.
- Toaletarea trebuie să fie precisă. - Pot s-o fac eu.
Pot.
Aleg soluția ei.
O să-l spargi.
Acum, terapia cu presiune negativă.
Abia aștept să ajung în port și să fac niște cumpărături.
Tu? Niciodată?
Vii la plajă înainte de prânz? Eu fac surfing, dar e un bar acolo.
Vin, puiule. Sigur.
Dar vreau covoare din iarbă de mare pentru toată casa.
Amicele mele știu un loc unde sunt ieftine.
Trimite-mi locația.
- Dă-mi pe hartă. - Bine.
Ne vedem în curând!
Pa!
- Bună! O masă pentru două persoane. - Pe aici.
Mulțumesc.
Nu vă supărați...
Scuze. Trebuie să vină...
Am un cuplu care... Puteți aștepta la bar.
- Da... - E liber locul?
Pe dânsul îl așteptați?
E bun și el.
- Desigur. Poftă bună! - Mersi.
Bun.
Să te aud.
Știi ce e nașpa?
Când afli ceva.
Și totul se schimbă.
Rămâi pe vecie cu ce ai descoperit.
- Nu mai ai scuze. - Ce ai descoperit brusc?
Nu știu. Că n-a fost niciodată real.
Că n-am fost îndrăgostit de Avery. Am fost doar orbit.
Totul face parte dintr-un tipar prostesc.
Întotdeauna cu femei în poziții de autoritate.
Mereu mi-o face.
Se întoarce. Promite că nu va mai pleca.
N-ar trebui s-o cred. Știu asta. Dar...
Speram că e altfel...
de data asta.
Viața m-a învățat
că oamenii se schimbă. O pot face.
Dar rar o fac când te aștepți sau când vrei tu.
Sau când ai nevoie.
Regret, Tristan. Urâtă treabă.
Da...
Dacă tot suntem adulți...
Și pentru că...
Cred că tocmai mi-ai dat binecuvântarea ta.
- Da? Ce spui? E o idee proastă? - Să te culci cu o subalternă?
Normal că e greșit!
E 2024. Ai stat într-o cabină de crioterapie?
În același timp, nu e totul în alb și negru.
Viața e bizară.
Se leagă relații la muncă.
Ai dreptate.
Dacă voi credeți că e ceva serios...
Cât de serios poate fi?
La anul va fi concediată sau va învăța pentru Medicină.
- Iar când va termina școala... - Doamne, vei avea mult peste 60 de ani.
Amice...
Ai început o luptă gata pierdută. Am stat la internat, nu știai?
Să bem o bere.
Scuze...
Domnișoară!
- V-ați uitat... - Doamne! Nasul!
Ești eroul meu!
Nu cred că venea prin colet. Mulțumesc mult!
- Vreo veste de la... - Scumpa mea mamă? Nu.
Cică ar fi coborât la Mazatlán.
A luat avionul. N-a zis nimic.
Ești bine?
Nu.
Dar voi fi.
Dar tu? Avery mi-a descris legătura ta cu Ken.
Iartă-mi reacția.
A fost totul foarte brusc. Încă nu știu cum să reacționez.
S-au încheiat trei croaziere.
Vin niște zile libere.
Propun să mergem la hotel. Comandăm mâncare și ne uităm la Archer.
Știu că nu e o finalitate...
Dar e un început bun.
Mulțumesc.
Am auzit că vrei să obții o bursă internă.
- Eu am auzit că sunt șomeră. - Termină! Nu ești concediată.
Așa vorbesc oamenii: „Ești concediat”. Din răutate.
Singurul motiv pentru care te iert e ce-ai făcut pentru Vanna.
E singura persoană din lume care observă de la distanță mărimile mele la Chanel.
- Așa că-ți mulțumesc. - Cu mare plăcere.
Cât despre treaba cu bursa,
ai recomandarea mea.
Care are ceva valoare.
Când eram în spital, au fost săptămâni întregi
când singurul contact cu oamenii era un salut cu mâna printr-un geam.
Prin urmare,
pentru că urmăream foarte mult emisiunea lui Ken la televizor,
voi erați singurii mei prieteni.
Vorbeam cu voi. Parcă eram împreună în aceeași cameră.
- Știu că sună aiurea, dar... - Deloc.
Asta sunt păpușile.
Prieteni când n-ai pe nimeni.
Ken era dovada vie. Nimeni nu se naște erou.
Devenim eroii de care avem nevoie.
Știu că e neplăcut, dar ne poți arăta unde e?
În testament apărem ca rude apropiate.
Trebuie să luăm rămășițele și să pregătim funeraliile.
- Regret că n-am putut face mai mult. - Mulți medici nici nu ne primesc.
Tu l-ai primit. E suficient.
Subtitrarea: Dan Pascaliu