Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Je to zvláštní pocit, být zde se svým otcem v Judské poušti,
kterou jeho vlastní otec prošel v roce 1917 během první světové války,
tehdy jako nejmladší poddůstojník německé armády.
O 30 let později, když se blížila jeho smrt, napsal:
„Život a smrt Židů je vpravdě záhadou, kterou jsem nebyl schopen rozluštit.“
Tehdy už zabil více lidí než kdokoli jiný v celé historii.
VE STÍNU VELITELE
OSVĚTIM, POLSKO
Pamatuji si to větší.
Rok mého narození,
ten dům byl zřejmě postaven v roce 1937.
Tady dole...
Tohle bylo tvoje malé dětské království.
Tohle byl náš obývací pokoj.
Bylo tu několik kožených pohovek,
hnědá křesla.
Bylo to vždycky mimořádné,
když jsme byli v obývacím pokoji.
Vánoce, narozeniny...
Rodina byla pohromadě.
Otec nebyl v uniformě,
měl bílou košili
s motýlkem
a kouřil doutník.
Tohle mi dala babička.
Podívej.
Jo.
To bylo po narození mé nejmladší sestry.
O 80 let později.
Můj otec byl Rudolf Höss.
Velitel v Osvětimi.
Má rodina se přestěhovala do Auschwitzu.
Když mi byly tři nebo čtyři roky.
Bydleli jsme v bezprostřední blízkosti jeho pracoviště.
HALT! STŮJ!
Jako děti jsme si mysleli, že to bylo vězení
a on tam byl šéf.
ZA RODINNOU ZAHRADNÍ ZDÍ BYLO ZAVRAŽDĚNO PŘES MILION LIDÍ.
VĚTŠINA Z NICH BYLI ŽIDÉ.
Hrůzné a senzační
bylo prohlášení bývalého velitele
koncentračního tábora Auschwitz, Rudolfa Hösse.
RUDOLF HÖSS, NORIMBERSKÝ PROCES, 1946
V létě 1941
jsem byl povolán do Berlína, abych osobně převzal rozkazy
od říšského vůdce SS Himmlera.
Řekl mi:
„Vůdce vydal rozkaz
ke ,konečnému řešení židovské otázky‘.
My, příslušníci SS, musíme tento rozkaz vykonat.
Nebude-li proveden nyní,
v tomto konkrétním okamžiku,
pak Židé později zničí německý národ.“
Dobře.
Podívej se.
Jo.
Můj bombardér.
Kdo ho vyrobil? Odkud byl?
To není něco, co se dá koupit v hračkářství.
Ne.
Postavil ho jeden z vězňů se svou jednotkou.
- Postavili ho pro tebe? - Ano.
K mým narozeninám.
Židovští vězni?
Nevím, jestli to byli Židé.
Pravděpodobně to nebyli Židé, ale Poláci.
- Dobře. - Ano.
V Auschwitzu jsem prožil opravdu krásné a idylické dětství.
Se sestrou Püppi jsme byli pořád spolu.
S otcem jsme pádlovali na řece,
nebo si hráli se psy na zahradě.
Tudy se chodilo do našich pokojů.
Tady jsme se mohli dívat ven.
Byl tam velký trávník
a na jeho konci stálo krematorium.
- Odtud jste viděli na krematorium? - Ano.
Tehdy tu nebyly žádné stromy.
Nikdy jsem se nedozvěděl, co se tam vlastně dělo, když jsem byl malý.
Ne, nic.
Na varšavské letiště přilétá letadlo
s bývalými vysoce postavenými nacistickými představiteli,
kteří za německé okupace
zastávali v Polsku důležité funkce.
Jsou obviněni z nesčetných zločinů proti lidskosti.
Beckmann, bývalý šéf krakovského gestapa.
Daume, zplnomocněný zástupce německé vlády v Polsku.
Höss, velitel koncentračního tábora Auschwitz.
Muž, který učinil bezprecedentní přiznání,
že je zodpovědný za násilnou smrt
milionů lidí.
O vině každého z nich rozhodne varšavský soud.
VE VĚZENÍ, KDE ČEKAL NA SOUD, RUDOLF HÖSS NAPSAL SVOU AUTOBIOGRAFII.
Nejsem spisovatel.
Psaní nikdy nebylo mou silnou stránkou.
Všechno jsem zaznamenal tak, jak si to pamatuji.
Můj život byl pestrý a rozmanitý.
PALESTINA, PRVNÍ SVĚTOVÁ VÁLKA
Můj osud mě provedl všemi vrcholy i pády života.
Měl jsem dvě dlouhodobé vize
od mého návratu jako dospělého z války, do které jsem vstoupil jako školák.
Mou vlast a mou rodinu.
Otec nám o své práci nikdy nic neřekl,
vůbec nic.
Myslel jsem si, že vyřizoval papíry, zařizoval, aby se věci staly,
a to bylo všechno.
Nemyslím si,
že něco osobně řešil, nedokážu si to představit.
Masovou vraždou?
Ano.
Stal jsem se velitelem nového tábora, Auschwitzu.
Sám jsem nečekal, že budu tak brzy povýšen na velitele.
A nebyl to snadný úkol.
HÖSS MĚL VYTVOŘIT NEJVĚTŠÍ KONCENTRAČNÍ TÁBOR V NĚMECKU.
BYL UMÍSTĚN NA 39 ČTVEREČNÍCH KILOMETRECH UZAVŘENÉ OBLASTI, KTEROU NACISTÉ NAZÝVALI
„ZÓNA ZÁJMU“.
Z ničeho a bez jakýchkoli zdrojů
jsem měl co nejrychleji vybudovat něco obrovského.
Tábor měli postavit ruští váleční zajatci.
Přijeli v naprosto zchátralém stavu.
Neustále jsme jim dávali další příděly, ale bez úspěchu.
Umírali jako mouchy.
Případy kanibalismu nebyly ničím neobvyklým.
Z více než 10 000 ruských válečných zajatců,
kteří měli tvořit hlavní pracovní sílu,
jich v létě 1942 zůstalo naživu jen několik set.
Himmler navštívil Auschwitz a vše si důkladně prohlédl.
Projeli jsme celou Zónu zájmu.
Neustále jsem ho upozorňoval na nedostatky. I on je viděl.
Křičel na mě, když jsem nepřestával mluvit o krutých podmínkách.
„O potížích už nechci nic slyšet.
Pro vůdce SS žádné potíže neexistují.
Jeho úkolem je, vyřešit je.“
Ta ohromnost, chci říct,
toho, co udělal, co vymyslel.
Roky plánování, jak z toho koncentračního tábora udělat
co nejefektivnější vyhlazovací mašinérii, jaká kdy existovala, že?
Vždyť to byl jeho plán. Auschwitz byl tak trochu jeho nápadem.
TŘI KILOMETRY OD HÖSSOVA DOMU
BYL POSTAVEN NOVÝ OBROVSKÝ TÁBOR: AUSCHWITZ-BIRKENAU.
JEHO PLYNOVÉ KOMORY A KREMATORIA MOHLY ZABÍT A SPÁLIT AŽ 10 000 LIDÍ DENNĚ.
Auschwitz se stal židovským táborem,
shromažďovacím táborem pro Židy v rozsahu, jaký dosud nikdo neviděl.
Pro Židy z Auschwitzu už neexistovala žádná naděje.
Věděli, že jsou všichni, bez výjimky, odsouzeni k smrti.
VELITELEM V OSVĚTIMI AUTOBIOGRAFIE RUDOLFA HÖSSE
Cyklon B se v Auschwitzu neustále používal k hubení škůdců.
Rozhodli jsme se použít tento plyn k masovému vyhlazování.
„Sám jsem sledoval zabíjení, chráněn plynovou maskou.
Dveře byly zavřené a plyn byl vháněn dovnitř dírami.
Někteří křičeli: ,Plyn‘. A mohutný řev...“
...následoval řev a tlačenice směrem k oběma dveřím.
Ty však tlaku odolaly.
Otevřely se až po několika hodinách, kdy byla komora vyvětrána.
Jak dlouho trvalo tohle zabíjení, to nevím jistě,
ale ještě dlouho bylo slyšet hučení.
Tehdy jsem poprvé uviděl zplynované mrtvoly na hromadě.
O samotném zabíjení jsem vůbec nepřemýšlel.
Bylo nařízené a já ho musel vykonat.
Když jsem poprvé četl dědovy paměti,
zasáhlo mě, že byl jako chladný pozorovatel,
který se jen dívá na sebe, pozoroval, co dělá.
Byl velmi chladný, jako vědec, který se dívá na nějaký pokus bez života.
A to mi ukázalo jakýsi chlad v jeho duši.
JIŽNÍ NĚMECKO
V naší rodině se o Auschwitzu moc nemluvilo.
Myslím, že můj otec o tom vždycky mlčel.
To je taková mlčící generace, že?
Oni o ničem moc nemluví
a dneska taky není žádný velký vypravěč, takže je to těžké.
Dědo, co jsi dělal, když jsi byl malý?
Už dlouho se tě chci zeptat,
jestli někdo z tvé rodiny hraje na nějaký hudební nástroj.
Jednou jsem dostal zobcovou flétnu,
ale nebyl to můj šálek kávy.
Ucpal jsem otvory, dal do ní hrášek
a střílel z ní hrách.
Jo.
Dělali jsme spoustu nesmyslů.
Měli jsme všechno, bazén.
Mě trochu děsí, když si člověk představí, že tam probíhal takový ten
radostný rodinný život
s vlastně docela krásnými dárky a radostmi, zábavou,
s hračkami a užíváním si života. A pak jen pár set metrů,
za zdmi,
za zdmi s ostnatým drátem, byli lidé vražděni.
To je prostě neuvěřitelné, když se nad tím zamyslíš.
Věděli jste, co se děje za těmi zdmi?
Ne, nevěděli.
Jednou jsem se dozvěděl, že u plotu někoho zastřelili,
protože chtěl utéct,
a chvíli jsme o tom se sourozenci mluvili.
Ale jinak jsme o ničem nevěděli.
Žádný kouř.
Dobře si vzpomínám, že když v dětství
něco ostře páchlo nebo hořelo,
člověk si toho byl vědom...
Kouř a vločky popela...
Ne, žádný déšť popílku ani mračna kouře.
Žádné nebyly.
Myslíš, že je možné,
že potlačuješ to, co sis tehdy uvědomoval?
Kdyby něco nebylo úplně v pořádku
a byl tam kouř,
viděl bych to, věděl bych to
a ptal bych se, protože...
Nikdy by mě nenapadlo,
že upalují lidi.
Pro mě je docela těžké si představit,
že opravdu nic necítili, neslyšeli ani neviděli.
Myslím, že můj otec pravděpodobně podvědomě
potlačuje některé své prožitky.
Vložil je do nějakých velmi hlubokých vrstev svého vědomí,
kde si je opravdu nepamatuje.
Jako by chránil sám sebe, svou mysl.
ROZHOVOR BBC, DUBEN 1945
Tady Anita Laskerová, německá Židovka.
V Auschwitzu
byli zdraví, živí lidé házeni do ohně zaživa.
Jiní byli zplynováni.
Můj barák byl asi 20 metrů
od jednoho z pěti komínů.
Všechno jsem to viděla na vlastní oči.
Po celou dobu hrála doprovodná hudba.
Sama jsem hrála v orchestru.
LONDÝN, SPOJENÉ KRÁLOVSTVÍ
V Auschwitzu vás zabíjeli tím nejrafinovanějším způsobem.
Lidé byli zplynováni v plynové komoře.
To místo bylo plné černého dýmu, strašného zápachu. Peklo.
„Peklo na zemi“ je Auschwitz.
Když jsem dorazila do Auschwitzu,
ukázalo se, že je tam kapela,
která potřebuje cellistu. Neměli cellistu.
Takže můj příjezd, zdá se, byl velkou událostí.
Tak jsem se stala jedinou cellistkou v táborovém orchestru,
což bylo velmi šťastné postavení.
Rozhodně mi to zachránilo život.
Má matka přežila vraždu jejích rodičů,
byla svědkem vražd milionů dalších, trpěla hladem.
Všechny myslitelné hrůzy.
Měli jsme za úkol hrát pochody pro tisíce
lidí, kteří pracovali v továrnách
obklopujících Auschwitz.
Protože Němci měli rádi všechno hezké a úhledné,
tak jsme museli hrát pochody, aby pracující lidé mohli
pochodovat při hudbě.
Ale bylo to koncipováno i jako určitý druh zábavy pro dozorce.
Dělat dozorce v Auschwitzu bylo pro vojáky velmi nudné.
To byla doba dávno před televizí nebo jakoukoli zábavou.
Po válce jsem zjistila, že v každém táboře byly orchestry.
A velitel tábora v Birkenau, kde jsem byla, si najednou pomyslel:
„Všichni mají hudbu, já chci taky hudbu.“
Hráli jsme a doufali, že další den budeme ještě naživu.
Tak to bylo, víš?
Zrovna jsem se dívala, mami, na tvé pouzdro na cello.
Je to taková...
památka, že?
- Jo. - Symbol tvého života jako cellistky.
Já vím.
CELLISTKA ANGLICKÉHO KOMORNÍHO ORCHESTRU
Způsob, jakým moje matka po holocaustu našla
nějaký způsob, jak zůstat na světě, bylo nemluvit.
Zůstala v jakémsi mlčení.
Když jsem sem přišla, napadla mě jediná myšlenka. Dohnat ztracené.
Můj ztracený život, mé ztracené mládí.
Když jsem přijela do Anglie, nikdo se mě na Auschwitz neptal.
Tak jsme si řekli: „K čemu to je?“
Tak jsme o tom nemluvili. Trvalo to téměř... Myslím, že 50 let.
A pak mi děti řekly:
„Mami, ty jsi nám vlastně nikdy nic neřekla.“
Jako dítě jsem si dobře uvědomovala, že existují oblasti, kam se nesmí.
Cokoli německého bylo špatné.
Takže se tak nějak usadíte v jakési atmosféře nevědomosti,
neznalosti faktů, ale pocitu, že víte,
že v pozadí je něco opravdu strašného.
Nyní jako psychoterapeutka vím, že lidé, co se narodili těm, co přežili holocaust,
stejně jako já, mohou podědit trauma,
které je jakoby uvnitř lidské psychiky
a nemá žádný tvar, žádnou formu, žádná slova,
protože slova... Nebyla dána do kontextu.
A to jsem pociťovala už jako malé dítě.
Ale nikdo tehdy nechápal, jaký dopad měl holocaust
na druhou generaci.
A tohle byl můj pokoj.
Byl to můj první vlastní pokoj,
ale nebylo to šťastné místo.
Když se podívám na fotky, na kterých jsem pravděpodobně mladší než dva roky,
přemůže mě smutek.
Jsou to snímky dítěte v hlubokém zoufalství.
Dítě, které není sladce baculaté,
ale je zdeformované.
Můj zápas se životem je na těchto raných fotografiích jaksi symbolizován.
Matka tam nebyla.
Jsou to obrázky neschopnosti
postarat se o mě tak, jak jsem potřebovala.
A to pro mě rozhodně bylo
důsledkem matčiných zkušeností z holocaustu.
Jsem pro svou dceru špatnou matkou.
Jsem hrozně obyčejná.
Traumatizovaná. Zapomeň. Žij dál.
Pokud jste prožili tu neuvěřitelnou hrůzu,
kterou jsem prožila já, je dost těžké
s někým soucítit nebo se do něj vcítit.
Víš, že jsem někdo, komu nic nechybí.
Nikdy nepochopím, proč tys potřebovala všechno.
Úplně se mi to příčilo.
A pořád se mi to příčí.
To, co jsem potřebovala, prostě nebylo k dispozici.
Myslím, že jsi potřebovala mít doma matku.
Správně.
- To jsem myslela. Ale... - Jo.
...matka nebyla doma, protože jsme museli zajistit chleba.
- Jo. - Ale jak to může dítě pochopit?
- Jo. Samozřejmě. - Jo.
Myslím, že si myslíš, že jsme velmi rozdílné.
Myslíš si ale, že máme něco společného?
To bych musela hledat hodně dlouho.
- To bych musela hledat hodně dlouho. - Opravdu?
Jo.
Je opravdu zajímavé, nemyslíš, že celý můj život,
který se z velké části odvíjel od pocitu, že nepatřím...
v žádném smyslu do britské společnosti nebo...
prostě nepatřičnosti,
a všechno byl vždycky obrovský boj.
Ale já měla štěstí,
protože jsem měla v Anglii velmi spokojený život, což...
což se tobě nepodařilo.
- Pro tebe to bylo útočiště. - Jo.
No, člověk si taky musí uvědomit, když se ohlédne, jaká byla situace v Německu.
Velká nezaměstnanost, a pak se objeví ten milý pan Hitler.
Najednou je z nás zase někdo.
Takže ano, národní socialismus se stal obrovským úspěchem.
Považoval jsem nacionálněsocialistický světonázor
za jediný vhodný pro německý národ.
Antisemitismus není nic nového.
Odjakživa existoval na celém světě.
Ještě více se projevuje, když se Židé ve své snaze
o získání moci příliš prosazují.
Rád bych zdůraznil, že osobně jsem Židy nikdy nenáviděl,
ale považoval jsem je za nepřítele našeho národa.
Můžu se tě zeptat?
Tato kniha je dostupná už mnoho let,
proč jsi ji nikdy nečetl?
Až teď jsem si uvědomil, že od něj existuje kniha.
Dřív jsem o ní nevěděl.
Nikdo mi to neřekl.
Vím, že jsme doma měli německý výtisk té knihy.
Měl jsi ji.
Možná jsi ji nečetl, ale kniha
„Velitelem v Osvětimi“
byla u nás doma mnoho let.
Tam jsem ji poprvé četl v němčině.
Patřila babičce.
Máma mi nikdy neřekla, že existuje životopis,
ale kdyby tam byl, věděl bych to
a přečetl bych si ho, to nemůže být pravda.
Já nevím.
Proč jste se vyhýbal konfrontaci se svou rodinnou minulostí?
No, holocaust je tak strašná záležitost...
Prostě jsem nechtěl...
nechtěl jsem se tím zatěžovat.
SEVERNÍ NĚMECKO
VELITELEM V OSVĚTIMI
„Vězni ze zvláštní jednotky dbali na to,
aby svlékání probíhalo rychle
a oběti neměly mnoho času na rozmyšlenou.“
Jednou byly dvě malé děti tak pohlcené svou hrou,
že vůbec nechtěly dovolit své matce, aby je ze hry vytáhla.
VYBRÁNI NA ZPLYNOVÁNÍ
Děti nechtěli vzít ani Židé ze zvláštní jednotky.
Nikdy nezapomenu na výraz v matčiných očích,
prosících o milost, protože určitě věděla, co se děje.
ČEKÁNÍ NA VSTUP DO PLYNOVÉ KOMORY
Ti v plynové komoře už začínali být neklidní.
Musel jsem jednat. Všichni se na mě dívali.
Kývl jsem poddůstojníkovi
a on vzal děti, které se urputně bránily,
do náruče a vložil je do plynové komory k matce,
jejíž křik byl srdcervoucí.
Viděl jsem také ženu, která se snažila své děti z plynové komory vytlačit,
když se zavíraly dveře.
S pláčem křičela: „Aspoň nechte žít mé drahé děti.“
Když jsem viděl ženy, jak vstupují do plynové komory s dětmi,
často jsem myslel na svou vlastní rodinu.
Když jsem četl, že tam byl
a sledoval, jak děti a ženy
vedou do plynové komory...
a myslel na nás, na své děti a manželku...
Kéž bych to nečetl.
Je to strašné.
Opravdu jsem tomu nevěřil.
Ale...
byla to jeho slova, takže to musí být pravda.
LONDÝN, SPOJENÉ KRÁLOVSTVÍ
Pocházím ze zcela asimilované německožidovské rodiny.
Můj otec byl vojákem v první světové válce
s vyznamenáním železného kříže a všemi... Ano, byli jsme Němci
a Židé, ale nepraktikovali jsme židovskou víru.
MŮJ OTEC
Můj otec byl naneštěstí naprostý optimista.
Říkal, že Němci nemohou být tak hloupí.
A pak si uvědomil, že Němci jsou tak hloupí.
Ve 30. letech 20. století byli Židé v Německu zbaveni státní příslušnosti.
Moje matka ani otec
nikdy neměli zájem získat zpět německé občanství,
ačkoli by na to měli nárok.
Německo bylo pro mě vyřízené. Nepatřím tam.
Nemohla jsem se dočkat, až se stanu naturalizovanou Britkou.
Život bez pasu je velmi složitý.
Ale rozhodla jsem se, že je načase získat mé občanství.
Když mi domů doručili německý pas,
vzpomínám si, že jsem cítila jen obrovské nadšení.
Cítila jsem se jako vítěz.
Nechceš to?
Bude vaše stěhování domu v příštích 28 dnech?
Ano.
Bude vaše stěhování domu v příštích 28 dnech?
Ano!
Takže teď začínám nový život.
Rozhodla jsem se zkusit žít v Německu,
v zemi, kde jsem nikdy nežila a ani neumím jazyk.
Ale moje kosti tam patří.
Nikdy jsem se tu neměla narodit. Měla jsem se narodit v Německu.
Ahoj, mami.
Chvíli mi bude trvat, než to naložím.
Můžeš se posunout o kousek dopředu?
Ne, stůj!
Chtěla bys tahle světla?
- No, klidně je přines. - Dobře.
Dělám, co můžu, mami.
BERLÍN, NĚMECKO
Emigrace do Německa se setkala s nevěřícnými reakcemi,
protože to byla přece země, kde byli zavražděni moji prarodiče,
stejně jako mnoho Židů,
a země, ze které utekli moji rodiče.
Moje matka skutečně zpět do Německa nevkročila po mnoho let.
Mami.
Vida, takže tady žiješ?
To je ono.
Vida. Můj bože.
To vypadá nádherně.
- Sedni si a dej si cigaretu. - Jo.
No, ano, je tady celá galerie. Jo.
Velmi působivé.
Teď musíš všechny ty schnuckis odnést, aby sis mohla prohlédnout knihy.
Je to výstavní místo, nebo knihovna?
Ne, mám ráda své schnuckis.
Myslím, že to, že jsem si tady udělala domov,
nějakým způsobem souvisí s představou, že se pokusím získat zpět ukradené životy,
ale i svůj neprožitý život.
Jo.
A také ukázat to, co mohlo být
a bylo zničeno z ničeho jiného, než jen z hlouposti.
Jo.
Ale bohužel se zdá, že ta hloupost přetrvává.
Víš, lidé očividně potřebují obětní beránky
a myslí si, že svět je momentálně v takovém srabu.
Je to typické.
Zase za to můžou Židé.
Pořád jsem prožívala, že jsem tady, ten strašný nesoulad kultur.
A byla jsem vystavena nevědomému antisemitismu.
- Jsi si jistá, že si to nepředstavuješ? - Ne, nepředstavuji.
A někdy je těžké nemít chuť se otočit a utéct.
- Ale kam? - Přesně tak.
- To je osud Žida. - To je židovský osud.
- Nikam nepatříš. - Jo.
A tam, kam bys měla patřit, máš největší problém.
Proces výběru na rampě byl plný nehod.
Když byly rodiny roztrženy,
muži odděleni od žen a dětí,
transportem se šířilo velké rozrušení a zmatek.
A k tomu se přidalo i oddělování práceschopných.
Rodiny totiž chtěly za každou cenu zůstat pohromadě.
Židé mají silně vyvinutý smysl pro rodinu.
Drží se jeden druhého jako klíšťata.
To dalo všem, co měli přikázáno vykonat tu zrůdnou práci, hodně o čem přemýšlet.
Zanechávalo to nesmazatelné stopy.
Většina zúčastněných za mnou při inspekční cestě často přicházela.
Slyšel jsem tu stejnou otázku pořád dokola.
„Je nutné, aby statisíce žen
a dětí bylo vyhlazeno?“
A já, který jsem si v hloubi duše nesčetněkrát
položil stejnou otázku,
jsem je musel odbýt rozkazem Vůdce, utěšit je jím.
Musel jsem jim říkat, že vyhlazení Židů
bylo nutné, abychom Německo a naše potomky
jednou provždy osvobodili od našich nepřátel.
Můj děda zřejmě nějak přejal
nacistickou ideologii.
Chci říct, že sociální darwinismus v jistém smyslu spolkl i s navijákem.
Tehdy mu to dávalo smysl, nadřazená rasa.
Auschwitz mu byl dán, a tak, jak byl jako člověk
a charakterově nastaven, musel odvést vynikající práci.
JIŽNÍ NĚMECKO
Otče, moc ti děkujeme, Pane, za tvé slovo.
Děkujeme ti za tvou lásku k nám, Pane. Za tvou trpělivost s námi, Pane.
Staráš se o nás, jako bychom byli tvé děti, Bože.
A jen ti děkujeme, že nám takto žehnáš.
Za to vše se modlím ve jménu Ježíše. Amen.
- Posaďte se. Je to dobré. - Myslím, že dámy mají přednost.
Dejte se do toho. Začněte.
Jsem kněz biblické církve ve Stuttgartu.
Sloužíme mezinárodnímu společenství,
včetně personálu amerických vojenských základen a dalším zahraničním pracovníkům.
Každý měsíc pořádáme modlitební snídani pro muže.
Prostě muži z církve, kteří se společně baví zdravě,
zbožně a dobře, to je vše.
Máte tam všichni dost místa, lidi?
Když lidé studují, myslí jen na dnešního muže tady, na muže,
na křesťana, a na jakéhokoli muže.
Muž obecně v 21. století, správně? Jaké je naše poslání?
Bible nás muže vyzývá, abychom byli vůdci.
S vůdcovstvím přichází velká zodpovědnost,
a to nejen v tom, co učíme doma,
ale také v tom, jak jednáme a jdeme s Bohem každý den, takže...
Správně.
Když jsem se stal křesťanem a četl jsem Starý zákon,
mluví se tam o otcovských hříších,
o tom, že Bůh je bude znovu navštěvovat až do třetího nebo čtvrtého pokolení
a já jsem si pomyslel: „Páni.“
Můj děda byl cílevědomý, ctižádostivý a pečlivý člověk.
Ale do té míry, že se z něj stalo monstrum,
bezohledný zabiják, a ano, nebyl ostražitý.
Nemyslím si, že se z nás mohou stát masoví vrazi,
ale myslím si, že každý člověk, každý z nás,
má sklon vydat se směrem, který je naprosto špatný.
Moc vám děkuji. Pojďme se tedy pomodlit.
Když se zamyslím nad odkazem dědy,
na rukou rodiny Hössů je krev.
Lidé stále trpí, dokonce i v mé rodině,
víte, téměř po 80 letech.
VÝCHODNÍ POBŘEŽÍ, USA
Svou sestru jsem neviděl 55 let...
a těším se, až ji uvidím.
Možná budeme schopni si promluvit o naší
minulosti a o našem dětství.
Přivezl jsem překvapení,
protože jako děti jsme si hráli na „Žabího krále“
a já jsem byl Žabí král a musel jsem princezně přinést
její zlatý míč,
který spadl do rybníka,
a to se mi moc nechtělo.
Ahoj, Žabí králi.
Princezno!
Jak vidíte, jsem Žabí král s korunkou.
Můj Bože. Podívejte na Žabího krále.
Asi před 80 lety spadl váš zlatý míč do rybníka.
Bože.
Řekla jste mi, abych ho hledal.
Trvalo 80 let, než jsem ho našel.
Můj Bože. Pojď dál.
Musím jít dovnitř...
Bez hole jsem trochu nejistá, víš?
Jo.
No páni.
Panebože.
Kdysi jsi byla modelkou Balenciaga...
Ano.
Oba jsme trochu zestárli.
Jak se máš?
Není mi dobře,
protože rakovina dělá s mým tělem různé věci.
To není dobré.
Nedá se nic dělat.
Teď jsem šťastná, že jsi tady.
Jsi dobře oblečený, pěkné boty!
Spokojím se jen s tím nejlepším.
Tamhle je maminka a tatínek.
Jo.
Jejich svatební fotka.
Podívej.
Ty a já u bazénu.
Pěkné.
Moje rodina se v Auschwitzu měla krásně.
Moje žena měla svůj květinový ráj.
Děti mohly vést bezstarostný a příjemný život.
V létě se cákaly v brouzdališti na zahradě.
Ale největší radost měly, když se s nimi koupal tatínek.
Často se mi doma stávalo, že se mé myšlenky náhle stočily
k některému z vyhlazovacích procesů.
Často, když jsem viděl, jak si naše děti šťastně hrají,
jak se moje žena raduje z nejmladšího,
říkal jsem si: „Jak dlouho ještě bude naše štěstí trvat?“
Zajímalo by mě,
když jsi četla tátovu knihu,
uvažovala jsi o ní?
Ne.
Přiměla tě na něco si vzpomenout?
Mám dobré vzpomínky.
Měli jsme krásnou mámu a tátu.
- Jo. - Krásné.
Mnoho lidí nemá tak dobrý...
- Jo. - ...život.
Ano, to je pravda.
Když mluví ve své knize o tom, jak stál před plynovými komorami,
když do nich byly hnány ženy a děti.
Jaký je to pocit, když o tom přemýšlíte?
Byla jsem velmi smutná a někdy mám noční můry,
protože on byl jediný, kdo řekl, co se tam dělo.
Byl to dobrý člověk.
Chcete říct, že byl upřímný ohledně své role v masovém vyhlazování?
Ano, ale dostal se do toho a nemohl se z toho dostat.
A co vaše matka Hedwig?
Myslíš, že máma věděla víc
a byla do celé té historie víc zapojená?
Já si to nemyslím.
Nedokážu si to představit.
Kdyby to věděla,
určitě by se o tom táta zmínil ve své knize.
Ano. O těchto věcech jsme nikdy nemluvili.
Máma se vším souhlasila.
Jo.
Před vším nás chránila
a všechno nám udělala krásné.
Máma si toho hodně prožila.
Ano.
A vždycky byla laskavá.
Nikdy jsem v Auschwitzu neviděla nic špatného.
Všechno bylo vždycky krásné.
Pak skončila válka a všechno se zhroutilo.
Škoda, že jsme od sebe tak daleko.
Mohli jsme si o tom všem popovídat...
Jo.
...abychom se s tím lépe vyrovnali.
Jo.
V životě nejde všechno tak, jak si člověk přeje.
To je pravda.
Koncem roku 1942
se moje žena dozvěděla od tehdejšího zemského vůdce
Horního Slezska,
co se děje v mém táboře.
Manželka se mě zeptala, zda je to pravda...
a já jsem přiznal, že ano.
To byl můj jediný porušený slib říšskému vůdci.
Jinak jsem o tom s nikým jiným nemluvil.
Myslím si, že moje matka o tom opravdu nevěděla.
Pravděpodobně měla nějakou mlhavou představu,
ale jsem si jistý, že neznala žádné podrobnosti.
Už o tom nechci mluvit.
Připadá vám to, že vy...
Depresivní.
- Je to depresivní? - Ano.
Někdy jsem si dokonce říkala:
„Proč musím tak trpět,
jakože fyzicky, tak moc?“
Dokonce jsem si říkala:
„To se na mě Bůh zlobí, protože můj táta dělal ty věci?“
Ale řekla jsem si: „Nikdy se na svého tátu nebudu zlobit.“
Musel to být velmi silný člověk,
když žil takhle a dělal to, co musel.
Takže...
To, co musel udělat, bylo vlastně zabít více než milion lidí v...
Já takhle nepřemýšlím.
A podívejte se na všechny ty lidi, o kterých se říká, že v táboře zemřeli,
ale všichni ti, kteří přežili, proč oni nezemřeli?
Pořád žijí v...
Teď dostávají peníze z Německa nebo od Židů.
A víte...
Takže prostě... Ať chcete věřit čemukoliv, tak si věřte.
Myslíte, že to popíráte?
Ne. Proč?
Vždyť to bylo tak, jak to bylo.
Byla to Třetí říše.
Je to už dávno.
Myslím, že to všechno už je historie. Co můžu dělat? Co můžu říct?
Hodně štěstí, zdraví.
LONDÝN, SPOJENÉ KRÁLOVSTVÍ
Hodně štěstí, zdraví.
Hodně štěstí, milá mami.
Hodně štěstí, zdraví.
S tvým dechem ani přívodem kyslíku není žádný problém.
Dobrá práce.
Je mi skoro 100 let. Vlastně nevím, proč jsem tak stará.
Nějaký důvod to mít musí.
Vždyť někteří z nás, díkybohu, co žili v té době, jsou stále naživu.
Ale až budeme pryč... Hotovo.
Máma vždycky říká, že nesnáší narozeniny, že nesnáší povyk,
ať ji nechají na pokoji a tak dále.
Ale dnes slaví své 98. narozeniny
a je obklopena svými nejdražšími.
Je to docela neuvěřitelné, Anito, když si pomyslím, že tví rodiče
byli tak blízcí přátelé mých prarodičů.
Ano, byli jsme ohromní přátelé.
Můj příběh je typický židovský příběh,
protože Judyin dědeček a můj otec, žili velmi šťastně v Německu.
A když začaly ty problémy,
Judyina rodina měla dost rozumu na to, aby odešla.
A povzbuzovali i mého otce, aby odešel.
Můj otec odjel do Palestiny, vrátil se a řekl:
„Nechci žít v poušti.“
Ale Judyina rodina přežila a můj otec ne.
VRATISLAV, POLSKO
A z tohoto místa pocházela moje rodina.
Teď se jmenuje Vratislav a je to Polsko.
I když už to není Breslau, pro mě jím vždycky bude.
Chci, musím
spojit části naší rodinné historie
do jednoho příběhu, který bude žít dál.
A tak tu musím být,
protože to všechno je součástí jednoho příběhu.
Vzpomínky na mé mládí jsou velmi šťastné.
Měla jsem dvě sestry, Marianne a Renate.
Můj otec byl právník a matka byla velice nadaná houslistka.
Chci říct, že slovo „kultura“ bylo u nás doma napsáno hodně velkými písmeny.
Máme velkou sbírku fotografií z Breslau
a domu, ve kterém moje matka žila, což byl rezidenční,
krásný, rozlehlý činžovní dům s nádhernou terasou.
Věděla jsem, že už nestojí,
ale nedokázala jsem si představit, co je na jeho místě.
NEBESKÁ VĚŽ
ANITA - RENATE - MARIANNE MATKA - OTEC
Byli jsme, jo, úplně normální rodina.
Nenormální jsme se stali s nástupem Hitlera.
Právě uzavřeli přechody a...
bylo příliš pozdě na to, aby se celá rodina dostala pryč.
A pak vypukla válka
a to byl očividně konec všeho.
A v roce 1942 začaly deportace.
A mí rodiče byli deportováni na východ.
Mí prarodiče dostali
od gestapa 24hodinové oznámení,
že se musí následující den hlásit tam,
kde probíhá shromažďování Židů.
Takže moje matka strávila tu poslední noc balením
a babička byla ve vedlejším pokoji a plakala.
A vím, že dědečkovi tu noc zešedivěly vlasy.
Moje matka chtěla jít s rodiči, ale dědeček řekl:
„Ne, tam, kam jdeme my, tam se brzy dostaneš.“
IZBICA, POLSKO
Mí prarodiče byli deportováni na místo zvané Izbica.
Musím vám tu zanechat něco symbolického,
abyste věděli, že vaší dceři, mé mamince cello doslova zachránilo život.
Jako zázrakem se mému dědečkovi podařilo propašovat
dvě zprávy pro maminku a její sestru.
Tím posledním byl žalm:
„Pozvedám své oči k horám. Odkud mi přijde pomoc? Pomoc mi přichází od Hospodina.
Pošlete jídlo, Mutti nemůže psát, není jí dobře."
Což jsem vždycky chápala tak, že už byla mrtvá.
Hnala mě potřeba vytvořit
pro své prarodiče nějakou věčnou památku.
Stalo se to, tihle lidé existovali
a tihle lidé byli shodou okolností mí prarodiče
jako miliony dalších, co nemají žádné hroby.
Myslím, že chci zavolat mámě.
- Ahoj, mami. - Ahoj, kde jsi?
Vidíš?
Co je to?
- Tví rodiče. - Co?
Obrázky tvých rodičů a svíčky, co jsem zapálila.
Jo, nemůžu to rozeznat. Moc hezké.
Ale já... Chtěla bych...
No jo. Už to vidím.
Kouřila jsem před prarodiči a cítila se provinile.
Tak kde přesně teď jsi?
Stojím uprostřed Izbici.
Cože, to je jenom vesnice, ne?
Ne, jsem v takovém velkém lese.
Co je to tam?
Další památník.
Co je na něm napsáno?
Neumím číst hebrejsky ani polsky,
ale udělala jsem, co jsem chtěla.
Dobře.
Ahoj.
VÝCHODNÍ POBŘEŽÍ, USA
Vidím poprvé hrob své matky...
je toho na mě nějak moc, když vzpomínám na minulost.
Jo.
Všechny ty vzpomínky se znovu vynořují.
Po válce to s pěti dětmi neměla lehké.
Bez peněz...
MÁMA
Má sestra udělala správnou věc.
Je to anonymní.
My víme, kdo tu leží a kdo je máma,
a nikdo jiný to nemusí vědět.
HEDWIG HÖSSOVÁ ZŮSTALA AŽ DO ROKU 1964 V ÚSTRANÍ.
BYLA PŘEDVOLÁNA JAKO SVĚDKYNĚ V PROCESU S BÝVALÝMI ZAMĚSTNANCI AUSCHWITZU.
Svědkyně Hedwig Hössová, žena v domácnosti, Německo.
Kolik je vám let?
Padesát sedm.
Padesát sedm let. Jste vdova.
- Ano. - A kde bydlíte?
- Ludwigsburg. - Máte nějakou práci?
- Ne. - Ne.
Rád bych věděl, z čeho svědkyně žije, zda ji podporují...
organizace, ke kterým...
její manžel kdysi patřil.
Stýkala se vaše matka s jinými nacisty nebo bývalými nacisty?
Ne.
Moc pomoci se nám nedostalo.
Dvakrát jsme dostali balíček z Jižní Ameriky.
A jednou nás navštívili lidé,
kteří kdysi podnikali...
s mým otcem a doručovali zásilky.
Moje matka nedostala
vdovský důchod nebo cokoli podobného.
Protože váš otec byl válečný zločinec?
Ano.
Mám vzpomínky na babičku Hedwig.
Občas nás navštěvovala, když jsme byli malí.
Byla jako paní ze zámku.
Máma se jí vždycky tak trochu bála.
Nosila bílou zástěru a vlasy měla sepnuté do drdolu.
Byla taky dost upjatá, co se týče názorů.
Jako dítě jsem s ní nikdy nemluvil o holocaustu.
Máma mi říkala,
že to byla taková neochota si to přiznat,
nazvat to tím, čím to bylo, masovým vražděním, holocaustem.
Jistě, přemýšlel jsem o těch milionech, které zabil její manžel.
Moje babička Hedwig Hössová
dostala jednosměrnou jízdenku k tetě Püppi.
Ale povídá se, že si vzala tu kyanidovou pilulku,
kterou vlastně před lety ukázala členům rodiny.
A stále vlastnila
to sebevražedné zařízení z druhé světové války,
které jim všem bylo předáno, aby spáchali sebevraždu,
kdyby je zajal nepřítel nebo tak něco.
Co si myslíte o pověstech, že spáchala sebevraždu
rozkousnutím kyanidové pilulky?
Kdo?
- Vaše matka. - Ani náhodou.
V žádném případě.
Kdo to řekl?
Není to pravda.
Chtěla bych umřít stejně jako ona, prostě usnout a neprobudit se.
Byla přesvědčená, že se všechno pokazilo,
ale mohlo to být tak dobré, kdyby to jen vyšlo.
Jak říkala, s tou hvězdou jsme stoupali a s tou hvězdou jsme padli.
Vůdce byl mrtev.
S manželkou jsme měli ve stejnou chvíli stejnou myšlenku.
Teď musíme odejít i my.
Náš svět padl s Vůdcem.
Mělo smysl, abychom žili dál?
Byli bychom pronásledováni. Všude by nás hledali.
Chtěli jsme se otrávit.
Neudělali jsme to kvůli našim dětem.
Později jsem toho znovu a znovu litoval.
Byli jsme s tím světem svázáni.
Měli jsme jít ke dnu s ním.
Věděl jsem, že po mně pátrá anglická vojenská tajná policie
a že moje rodina je pečlivě sledována
a že v jejich ubikacích probíhají neustálé prohlídky.
Angličané se objevili s několika náklaďáky plnými vojáků,
přijeli, vyskočili se samopaly,
vrhli se na nás, jako bychom byli banda zločinců.
A křičeli: „Ruce vzhůru!“ A my jsme stáli u zdi.
Řekli nám, že náš otec prchá před Rusy,
nebo něco v tom smyslu.
Později jsme zjistili, že otec
žil na velkém statku na dánských hranicích.
Jedenáctého března jsem byl zatčen.
Dva dny předtím se mi rozbila ampule s jedem.
Vojenská tajná policie se ke mně chovala velmi špatně.
Předváděli mě jako obzvlášť zajímavé zvíře.
Výslechy nebyly zrovna příjemné.
Vyšetřovatelům nemohu nic zazlívat. Všichni byli Židé.
Jdu teď za mámou a ukážu jí
naprosto mimořádné dokumenty, které jsem dostala před 48 hodinami,
a myslím, že bude docela ohromená.
„Já, Rudolf Franz Ferdinand Höss,
alias Franz Lang, jsem byl řádně poučen
a prohlašuji, že následující prohlášení jsou pravdivá.“
Jedná se zřejmě o první výslechové dokumenty,
když byl Rudolf Höss zatčen,
- když byl odhalen na útěku. - Můj Bože.
Kdo ti to poslal?
Někdo, kdo mi napsal: „Můj strýc, který nedávno zemřel,
to našel na půdě a já nevím, co s tím dělat.
Můžu vám je poslat?“
To je ale nález.
Říká zde: „V červnu 1941 jsem dostal rozkaz hlásit se v Berlíně u Himmlera,
který mi řekl přibližně následující.
Chtěl, abych do čtyř týdnů
vypracoval stavební plány podle těchto pokynů.
Dodal, že úkol je tak obtížný, že ho může svěřit pouze mně.
Vězni měli být zplynováni, pak se pevně přišroubovaly dveře
a malými otvory se dovnitř vhodily dva kanystry s cyklonem B.
Lidé umírali během tří až deseti minut.
Po půl hodině byly dveře otevřeny
a těla vytažena speciální jednotkou vězňů,
kteří byli pro tuto práci trvale zaměstnáni.“
To je ale nález.
Tohle nelze popřít.
HÖSS BYL PRVNÍM, KDO PŘEDAL DETAILY O NACISTICKÉM MASOVÉM VYHLAZOVÁNÍ.
BYL PŘEDVOLÁN, ABY SVĚDČIL V NORIMBERSKÉM PROCESU,
KTERÝ ZAČAL ČTYŘI MĚSÍCE PŘED JEHO ZATČENÍM.
Věděly oběti, co na ně čeká?
Většina z nich to nevěděla, protože byly podniknuty kroky
k tomu, aby o tom nevěděly
a neměly podezření,
že jdou na smrt.
HÖSS BYL POSLÁN DO POLSKA, ABY BYL SOUZEN ZA SVÉ ZLOČINY.
FÜRTH, NĚMECKO, 1946
Dne 25. května, v den výročí naší svatby,
mě odvezli na letiště a předali polským důstojníkům.
NPOR. KLAPPERT KLAPKA III
Americké letadlo nás dopravilo do Varšavy.
Můj milovaný chlapče, kéž si zachováš svou láskyplnou povahu.
Život tě, můj drahý chlapče, příliš brzy vytrhne z dětského světa.
Teď už ti, nebohý chlapče, zbývá jen tvá drahá, hodná maminka.
„Vždycky budeš tatínkův miláček.“
To byl poslední dopis, který jsem od otce dostal.
Myslím, že moje situace je dost výjimečná.
Nesu obrovské břemeno.
JIŽNÍ NĚMECKO
Víte, za léta své služby jsem mluvil s řadou lidí.
PROLOMENÍ GENERAČNÍHO PROKLETÍ
Lidí, jejichž život byl poznamenán zkouškami a souženími, těžkostmi...
neštěstím.
A někteří z nich přemýšleli, zda jejich těžký úděl, jejich utrpení,
není způsobeno generačním prokletím, které na ně seslal některý z předků.
Tohle se mě v mém vlastním životě obzvlášť dotýká.
Chci říct, být vnukem Rudolfa Hösse...
nechvalně proslulého nelítostného velitele SS v koncentračním táboře Auschwitz.
Jen si představte, že byste takového člověka měli za dědečka.
Slyšeli jste přece, že se říká: „Jaký otec, takový syn.“
A tak, když jsem uvažoval o svých vlastních cestách, říkal jsem si:
„Jsem jako můj dědeček?
Jsem mu do jisté míry podobný?“
Když jsem poprvé četl Exodus, 20. kapitolu, verš pátý,
Děsilo mě pomyšlení, že jsem se narodil
ve druhé generaci po Rudolfu Hössovi,
že na mě dopadne Boží hněv...
kvůli podlému, bezohlednému zlu,
které můj dědeček napáchal na Židech...
Božím lidu, lidu Izraele
a ovšem i na mnoha dalších.
Přečtu ještě jednou, co Bůh říká ve verši pátém.
„Bůh silný, horlivý, navštěvující nepravost otců
na synech
do třetího i čtvrtého pokolení.“
Bůh však říká, že každé generační prokletí
a s ním spojenou vinu, utrpení a bolest
lze odčinit upřímným pokáním.
Jinými slovy, to, co zlomí prokletí hříchu,
je krev neposkvrněného Božího Beránka, kterým je Ježíš Kristus.
Uvěřte a budete spaseni.
Holocaust vrhá dlouhý stín.
Trauma není jen na straně přeživších.
Kolik německých rodin má trauma,
že vědí, nebo nevědí, co jejich dědečkové udělali?
S velmi malým „A“ se považuji za aktivistku.
A jednou z klíčových součástí je právě práce a porozumění
zkušenostem dětí pachatelů.
Tato cesta do Londýna je do značné míry o setkání s mou matkou.
A tentokrát přijíždím s velmi velkou prosbou, která...
ve mně vyvolává jisté obavy.
Ahoj, mami.
- Mayo. - Jsem tady.
- Zvládla jsem to. - Dobře. Byl to dobrý výlet?
Jo, nebyl špatný, ve srovnání s jinými.
- Jak se máš? - Dobře.
Co je nového?
Novinka je, že už nemůžu řídit a cítím se trochu jako zvíře v pasti,
ale zvyknu si.
Každopádně je to tak, jak to je. Nedá se nic dělat.
Takže, mami,
chystám se na setkání se synem velitele
a vnukem velitele z Osvětimi.
Ano.
Částečně motivována, vlastně bych řekla,
že z velké části motivována tím, co jsem se dozvěděla od tebe a co jsi mi řekla.
- A co si o tom myslíš ty? - No, myslím, že je to fantastické.
Protože nenávist pokračuje
a antisemitismus úplně vzkvétá,
je velmi důležité o těchto věcech mluvit.
Chtěla jsem se tě zeptat, jestli bys se mnou nejela do Auschwitzu.
Ani ne. Víš, můj Auschwitz je úplně jiný než tvůj Auschwitz.
Ve skutečnosti jsi tam nebyla. To je to, co mám na mysli.
Ve skutečnosti jsi ještě nebyla v situaci, kdy bys nevěděla,
jestli budeš žít další hodinu nebo ne.
Nevíš, co je to můj Auschwitz.
A já ho chci nechat na pokoji. Chci ho nechat na pokoji.
Nemám nic proti setkání s Hössovým synem,
ale do Auschwitzu nepojedu.
Měli byste přijet ke mně domů. Víš, jsem dost nemohoucí.
Každý, kdo něco chce, musí přijít sem.
To je skvělý nápad.
- Co? - Kaffee und Kuchen u tebe doma.
Jo, proč ne? Když ty zajistíš Kuchen.
OSVĚTIM, POLSKO
Tak to je Osvětim,
nechvalně známá a navždy připomínaná jako Auschwitz.
Je velmi zvláštní, že se nějaké město nachází
tak blízko samotného koncentračního tábora.
Když se objevila ta možnost, že bych mohla doprovázet
syna velitele v Osvětimi, který v táboře nikdy nebyl...
a jeho syna, mého vrstevníka, že bych mohla být svědkem,
svědkem toho, jak uvidí, co nikdy předtím neviděli,
tak to byl, nějakým zvráceným způsobem, takový dar.
Nikdy jsem neměl potřebu jet do koncentračního tábora v Auschwitzu.
Nemůžeme vrátit čas, musíme se zabývat přítomností.
Kai mě požádal, abych se tam jel podívat.
Myslel si, že by to mohla být dobrá věc.
S Hössovými jsme se poprvé setkali v kavárně,
v poslední zbývající synagoze Osvětimi,
kde kdysi bývala prosperující židovská komunita.
Bylo to, jako by se zastavil čas. Měla jsem pocit, že se nám všem zatajil dech.
- Zdravím. - Zdravím. Těžko se hledají slova.
Jo, já vím. Jo.
Tíží mě to u srdce, víte, prostě...
Ano.
A mohu jen požádat o odpuštění. To je vše.
Pro mě bude velmi těžké tam zítra jít
a vidět na vlastní oči
to, o čem jsem četl.
Ano, já to chápu.
Z vůle říšského vůdce SS Himmlera
se Auschwitz stal největším zařízením pro vyhlazování lidí všech dob.
Když mi osobně dal příkaz,
abych v Auschwitzu připravil místo pro masové vyhlazování
a osobně toto vyhlazování vykonal,
neměl jsem nejmenší představu o jeho rozsahu a důsledcích.
Tento rozkaz byl neobvyklý, vskutku zrůdný.
Ale po jeho zdůvodnění se mi proces vyhlazování zdál správný.
ROZHOVOR BBC, DUBEN 1945
Lékař a velitel stáli u rampy, když přijížděly transporty
a před našima očima probíhal výběr.
Vpravo, vlevo, vpravo, vlevo.
Vpravo znamená život, vlevo je komín.
Takže tohle je krematorium,
- plynová komora. - Správně.
Která,
věřte tomu nebo ne, byla možná sto kroků
od místa, kde hrála moje matka a ženský orchestr.
Transport za transportem procházel touto cestou
a slyšel hudbu a lidé...
kteří přicházeli na smrt,
přicházeli do této budovy...
byli požádáni, aby se svlékli
v domnění, že se jdou osprchovat
a bylo jim řečeno, aby si pečlivě uložili boty a oblečení,
aby je mohli znovu snadno najít.
A během následujících 30 minut byli zplynováni.
Je prostě šokující, jak se ten ďábelský podvod
udržoval, aby ti lidé uvěřili, že tam něco existuje...
Existuje pro ně nějaká naděje, možná bezpečí, dokonce jak mu...
Když jste říkala, víte, jak si museli skládat šaty
a že se budou sprchovat,
a možná proto, aby lidé nepanikařili,
protože kdyby všechny ty tisíce lidí zpanikařily...
- Ano. - ...bylo by to velmi složité
to zvládnout. Myslím, že je to tak příšerné.
Schrecklich, jak se říká v němčině. Je to hrůza.
A pak si uvědomím: „Kdo to udělal?“
A není to nikdo jiný než můj dědeček.
Je to hrozné vidět...
co tady udělal.
Je těžké tomu uvěřit a pro mě je to velký šok...
Jo.
...protože...
jsme ho znali jako jiného člověka.
STO SEDMDESÁT PĚT METRŮ OD RODINNÉHO DOMU HÖSSOVÝCH
Musel jsem být svědkem samotné smrti skrze špehýrku plynové komory.
Musel jsem být svědkem všech procesů.
Musel jsem dnem i nocí
sledovat tahání a spalování těl...
odstraňování zubů...
stříhání vlasů, všechny ty hrůzy, které trvaly celé hodiny.
To všechno jsem musel dělat, protože jsem musel všem ukázat,
že jsem sám ochoten být všude přítomen,
protože jsem to musel vyžadovat od těch, kterým jsem velel.
Zápach hoření se nesl mnoho kilometrů daleko
a vedl k tomu, že všichni obyvatelé mluvili o upalování Židů.
Myslím, že nikdo jiný nedokázal to, co on, v takovém měřítku.
To je fakt.
Nepopiratelný fakt, že můj dědeček je skutečně...
největší masový vrah v dějinách lidstva.
Nemám slov.
Nevím, co říct.
Je to pro mě hrozné.
Je to nečekané? Představoval jste si to tak?
Ne.
Je to nepředstavitelné.
Nein.
Můžeme jen doufat, že se to někde nebude opakovat...
a že jsme se z toho poučili.
Myslím, že nepoučili...
jinak by tu nebyl znovu antisemitismus jako teď.
Kéž by ve mně veřejnost i nadále viděla krvelačnou bestii,
divokého sadistu...
vraha milionů.
Protože masa lidí si nedokáže představit,
že by velitel v Osvětimi byl někým jiným.
Nikdy nepochopí, že měl také srdce.
Rudolf Höss.
Myslím, že si tak trochu vylepšoval image.
Dostal se na konečnou stanici. Smrt byla nevyhnutelná.
HÖSS ODSOUZEN
Rudolf Höss, věrný služebník zločinného nacistického režimu,
byl Nejvyšším národním soudem odsouzen k trestu smrti.
Rudolf Höss, zakladatel největšího tábora smrti v dějinách,
je typickým představitelem německého národa.
Slepá disciplína, strašlivá krutost, chamtivost těch, co jsou u moci.
Co znamená trest smrti v porovnání se zrůdností jeho zločinů?
Teď už vím, co můj otec v Auschwitzu udělal...
a že za to bylo třeba zaplatit.
A to byla smrt oběšením.
To je poslední projev Rudolfa Hösse, mého dědečka, před jeho popravou.
„Mé svědomí mě nutí učinit následující prohlášení.
V samotě své vězeňské cely jsem dospěl k trpkému poznání,
že jsem se těžce prohřešil proti lidskosti.“
Jako velitel v Osvětimi jsem uskutečnil část krutých plánů
Třetí říše na vyhlazení lidí.
Tím jsem lidem a lidstvu způsobil závažné škody.
Za to, co jsem zavinil, zaplatím životem.
Slyším.
Kéž mi Pán Bůh jednou odpustí, co jsem spáchal.
Myslíte si, že se může opakovat něco podobného jako holocaust?
Mohlo by se to opakovat, něco jako holocaust by se mohlo opakovat.
Vždyť se podívejte na současný svět. Vypadá jinak.
Ano, může se to stát zase, protože myslím, že my lidé se chováme strašně špatně.
LONDÝN, SPOJENÉ KRÁLOVSTVÍ
Nikdy jsem nepotkal člověka, který přežil koncentrační tábor.
Naskočila mi husí kůže,
vlasy mi vstávaly na hlavě.
Auschwitz jsme viděli a prožili z odlišných perspektiv.
Cítil jsem pokrevní vinu.
- Danke. - Pojďte dál.
Moje máma Anita Lasker Wallfischová.
- Historický okamžik. - Ano, kdo by to byl řekl.
Nepředstavitelné.
Wunderbar. Fantastisch.
V domě Anity Laskerové sedí syn velitele v Osvětimi.
Jak je to možné?
Jo.
Byl jste v Auschwitzu poprvé?
Ano.
Bylo to od vás statečné, že jste to udělal.
Je to krok, který jsem musel udělat...
ale nemohu nic změnit.
Nikdo nemůže.
Můj otec byl vášnivý Němec.
Železný kříž.
My jsme byli Němci.
Je to šílené.
Žijeme s tou vinou.
- Jo. - Jo.
Nikdo se vás neptal, čí syn chcete být.
Mě se taky nikdo neptal.
Takže teď svého dědečka nenávidíte? Jaký máte z toho pocit?
Ano, nenáviděl bych ho. To bych mohl říct.
- Nenávidím ho, ano. - Co vy?
Když se ohlédnete zpět, nenávidíte otce, nebo je to stále ten hodný táta?
Nein...
- Ani jedno, ani druhé. - Ani jedno. Teď jste neutrální.
Jinak by to bylo nesnesitelné.
- Ano. - Ano.
Velmi zvláštní situace, že tu společně sedíme
a mluvíme o těch strašných dnech, ano.
A jste tu i vy, kteří jste o tom nic nevěděli,
protože mezi tou hrůzou a normálním životem byl plot, ano.
Někomu, jako byl váš otec, nejspíš tito Židé připadali jako havěť.
- Ne lidé, ale havěť. - Ano.
Potřebujete Židy, abyste si mohli na někom vylévat své vlastní nedostatky,
- víte? - Jo.
Židé jsou bohatí a to všechno, jsou to jen lidé.
A je načase přestat s tou hloupou nenávistí k Židům.
Židé jsou Bohem vyvolený národ.
Jenže k čemu jsme vyvolení? Znáte tu slavnou židovskou modlitbu.
Proč si pro změnu nevyberete někoho jiného,
jako vyvolený národ, víte? Co jsme udělali?
Chci říct, že dnes není chlapec s jarmulkou na hlavě v bezpečí.
Takže jsme zatím moc nepokročili.
Takže nás čeká ještě hodně práce.
Máme zodpovědnost, druhá generace,
pokračovat v komunikaci
a mluvit o lidskosti a absenci...
A zajistit, aby se na to nezapomnělo, jít dál.
Nelze odpustit, co se stalo.
Ale důležité je, abychom spolu mluvili
a porozuměli si navzájem.
Nejde o to, co jsme udělali,
ale o to, co děláme teď. To je důležité.
Ano, určitě to byl jedinečný okamžik,
kdy syn velitele v Osvětimi vešel do mého domu,
sedl si naproti mně do křesla a pili jsme spolu kávu.
Svým způsobem to bylo krásné.
Můj dědeček Rudolf Höss
se podílel na vyhlazení dvou třetin evropských Židů.
Třicet let poté, co během první světové
války překročil Judskou poušť, zde byl vyhlášen židovský stát...
v naději, že ochrání budoucí generace.
S LÁSKYPLNOU VZPOMÍNKOU NA DENNISE BLAIRA
Překlad titulků: Aleš Žďárek