Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tuntuu oudolta olla isäni kanssa Juudean autiomaalla,
jonka hänen isänsä ylitti vuonna 1917 ensimmäisen maailmansodan aikaan.
Hän oli silloin nuorin aliupseeri Saksan armeijassa.
30 vuotta myöhemmin hän kirjoitti kuolemansa lähestyessä:
"Juutalaisten elämä ja kuolema on arvoitus, jota en voinut ratkaista."
Hän oli tappanut enemmän ihmisiä kuin kukaan ihminen kautta aikain.
OŚWIĘCIM, PUOLA
Muistin tämän olevan suurempi.
Syntymävuoteni. Näemmä talo rakennettiin vuonna 1937.
Täällä...
Tämä oli valtakuntasi lapsena.
Tämä oli olohuoneemme.
Täällä oli joitakin nahkasohvia, ruskeita nojatuoleja.
Oli aina erityistä, kun olimme täällä.
Jouluna, syntymäpäivinä...
Perhe oli yhdessä.
Isälläni ei ollut univormua,
vaan valkoinen paita ja rusetti kaulassa.
Hän poltteli sikaria.
Isoäiti antoi minulle tämän.
Katso. - No?
Tämä otettiin nuorimman siskoni synnyttyä.
80 vuotta myöhemmin.
Isäni oli Rudolf Höss,
Auschwitzin komendantti.
Perheeni muutti Auschwitziin,
kun olin kolme- tai neljävuotias.
Asuimme aivan hänen työpaikkansa läheisyydessä.
SEIS!
Lapsina kuvittelimme, että tämä on vankila -
ja että hän oli sen johtaja.
PUUTARHA-AIDAN TOISELLA PUOLEN MURHATTIIN YLI MILJOONA IHMISTÄ.
USEIMMAT OLIVAT JUUTALAISIA.
Hirvittävä ja sensaatiomainen.
Sellainen oli keskitysleiri Auschwitzin -
entisen komendantin, Rudolf Hössin, lausunto.
NUREMBERGIN OIKEUDENKÄYNNIT
Vuoden 1941 kesänä -
sain kutsun tehtävälle Berliiniin -
Reichsführer-SS Himmleriltä itseltään.
Hän sanoi minulle:
"Führer antoi käskyn.
Se on juutalaiskysymyksen lopullinen ratkaisu.
Meidän, SS:n, on toteutettava tämä käsky.
Jos sitä ei panna toimeen nyt,
eli juuri tässä hetkessä,
juutalaiset tuhoavat myöhemmin saksalaisväen."
Selvä.
Katso. - Niin?
Se on pommittajani.
Kuka sen teki? Mistä tämä tuli?
Tuollaista ei lelukaupasta saisi. - Ei.
Sen rakensi yksi vangeista osastoineen.
Hekö rakensivat sen sinulle? - Niin.
Syntymäpäiväkseni. - Aivan.
Juutalaisvangitko?
En tiedä, olivatko he juutalaisia. He olivat luultavammin puolalaisia.
Selvä. - Niin.
Lapsuuteni Auschwitzissa oli ihana ja idyllinen.
Siskoni Püppi ja minä olimme aina yhdessä.
Meloimme joella isäni kanssa -
tai leikimme koirien kanssa puutarhassa.
Tätä kautta pääsi makuuhuoneisiimme.
Täältä saatoimme katsoa ulos.
Oli suuri piha -
ja sen päädyssä krematorio.
Näittekö täältä krematorion? - Kyllä.
Puita ei ollut silloin.
Lapsena en koskaan saanut tietää, mitä siellä todella tapahtui.
En mitään.
Varsovan lentokentälle on saapunut lentokone -
kyydissään korkea-arvoisia natsijohtajia,
joilla oli Saksan miehityksen aikaan tärkeitä virkoja Puolassa.
Heitä syytetään lukemattomista rikoksista ihmisyyttä vastaan.
Beckmann, Krakovan Gestapon entinen johtaja.
Daume, Saksan hallituksen virallinen edustaja Puolassa.
Höss, keskitysleiri Auschwitzin komendantti.
Tämä mies tunnusti ennenkuulumattomasti -
olevansa vastuussa miljoonien ihmisten väkivaltaisesta kuolemasta.
Varsovan oikeus päättää jokaisen miehen syyllisyydestä.
ODOTTAESSAAN TUOMIOTA VANKILASSA RUDOLF HÖSS KIRJOITTI ELÄMÄKERTANSA.
En ole kirjailija.
Kirjoittaminen ei ole ollut vahvuuksiani.
Kirjasin kaiken, kuten asiat muistan.
Elämäni on ollut värikästä ja vivahteikasta.
PALESTIINA, ENSIMMÄINEN MAAILMANSOTA
Kohtaloni on kuljettanut minua halki elämän ylä- ja alamäkien.
Kaksi tähteä näytti tietäni -
palattuani miehenä sodasta, johon lähdin koulupoikana.
Ne olivat isänmaani ja perheeni.
Isäni ei koskaan kertonut mitään työstään.
Ei mitään.
Luulen, että hän teki paperityönsä, hoiti hoidettavansa -
ja siinä se.
En usko, että hän -
olisi hoitanut asioita omakätisesti. En saata kuvitellakaan.
Tarkoitatko joukkomurhaa? - Kyllä.
Minusta tuli uuden keskitysleirin, Auschwitzin, komendantti.
En ollut odottanut saavani ylennystä komendantiksi niin pian.
Eikä se ollut helppo tehtävä.
HÖSS SAI TEHTÄVÄKSEEN LUODA SAKSAN SUURIMMAN KESKITYSLEIRIN.
RAJATTU ALUE KATTOI NOIN 40 NELIÖKILOMETRIÄ,
JA NATSIT KÄYTTIVÄT SIITÄ NIMITYSTÄ "KIINNOSTUKSEN VYÖHYKE".
Tyhjästä ja ilman mitään resursseja -
minun oli rakennettava valtavuus niin pian kuin suinkin.
Venäläisten sotavankien oli tarkoitus rakentaa leiri.
He saapuivat täysin rappeutuneina.
Annoimme heille jatkuvasti lisämuonitusta tuloksetta.
Heitä kuoli kuin kärpäsiä.
Kannibalismi ei ollut poikkeuksellista.
Venäläisiä sotavankeja saapui yli 10 000 -
rakennusprojektin päätyövoimaksi,
mutta kesään 1942 mennessä vain muutama sata enää eli.
Himmler vieraili Auschwitzissa ja tarkasti kaiken.
Kuljimme halki koko rajatun alueen.
Kiinnitin hänen huomionsa lakkaamatta puutteisiin. Hänkin huomasi ne.
Hän huusi minulle, kun en voinut lakata puhumasta kauheista oloista.
"En tahdo kuulla enää mitään hankaluuksista.
SS-johtajalla ei ole hankaluuksia.
Hänen tehtävänsä on ratkaista ne."
Se oli suunnatonta.
Se, mitä hän teki ja kuvitteli.
Keskitysleiriä suunniteltiin vuosia. Siitä kaavailtiin -
kaikkein tehokkain tuhoamislaitos, jota oli koskaan ollut.
Se oli hänen suunnitelmansa. Auschwitz oli hänen keksintöään.
NOIN KOLMEN KILOMETRIN PÄÄHÄN HÖSSIN TALOSTA -
RAKENNETTIIN UUSI, VALTAVA LEIRI: AUSCHWITZ-BIRKENAU.
KAASUKAMMIOT JA KREMATORIO PYSTYIVÄT TAPPAMAAN 10 000 JOKA PÄIVÄ.
Auschwitzista tuli juutalaisleiri.
Juutalaisia kerättiin sinne ennennäkemättömät määrät.
Auschwitzin juutalaisilla ei ollut enää toivoa.
He tiesivät, että poikkeuksetta edessä olisi kuolemantuomio.
OMAELÄMÄKERTA
Zyklon B oli jatkuvassa käytössä Auschwitzin tuholaistorjunnassa.
Päätimme käyttää tätä kaasua joukkotuhoon.
"Katsoin tappoa itse kaasunaamarin suojaamana.
Ovi suljettiin, ja sisään laskettiin kaasua aukkojen kautta.
Jotkut huusivat: 'Kaasua!' Kuului voimakasta kiljuntaa..."
...ja molempia ovia vasten työnnettiin.
Ne kestivät paineen.
Ne avattiin vasta muutaman tunnin päästä tuuletusta varten.
En tiedä, kauanko tappaminen vei,
mutta humisevaa ääntä kuului pitkään.
Silloin näin ensimmäistä kertaa kasan kaasutettuja ruumiita.
En uhrannut ajatustakaan varsinaiselle tappamiselle.
Se oli käsky, joka minun oli pantava toimeen.
Kun luin isoisäni muistelmat ensimmäistä kertaa,
silmiini pisti se, miten hän vain havainnoi kliinisesti -
itseään ja tekemäänsä.
Hän oli kuin tieteilijä, joka seurasi elotonta koetta.
Se näytti minulle hänen sielunsa tietynlaisen kylmyyden.
ETELÄ-SAKSA
Auschwitzista ei juurikaan puhuttu perheessäni.
Isäni taisi pysyä siitä aika vaiti.
Hiljainen sukupolvi on sellainen.
He eivät juurikaan puhu niistä asioista.
Hän ei ole kova puhumaan nykyäänkään. Se on vaikeaa.
Mitä sinä teit lapsena, isoisä?
On pitänyt kysyä pitkään,
soittiko kukaan perheessäsi mitään instrumenttia?
Sain kerran nokkahuilun,
mutta se ei ollut minun juttuni.
Tukin kolot ja laitoin sisään herneitä.
Käytin sitä hernepyssynä.
Teimme monenlaista hupsua.
Meillä oli kaikkea. Oli uima-allas.
Tämä on minusta vähän karmivaa, kun sitä miettii.
Siellä elettiin iloista perhe-elämää -
kauniine lahjoineen ja hauskuuksineen.
Oli leluja ja nautittiin elämästä, mutta parin sadan metrin päässä -
muurien takana...
Piikkilanka-aitojen takana murhattiin ihmisiä.
Sen ajattelu on suorastaan häkellyttävää.
Tiesittekö, mitä aitojen takana tapahtuu?
Emme tienneet.
Kerran sain tietää, että joku ammuttiin aidalle.
Hän halusi paeta.
Puhuimme siitä sisarusteni kanssa jonkin aikaa.
Muuten emme olleet tietoisia mistään.
Ei ollut savua.
Muistan lapsuudesta hyvin sen,
että jos jokin haisi pistävältä tai palavalta,
sen tiedosti.
Jos oli savua tai tuhkaa...
Ei satanut tuhkaa eikä ollut savupilviä.
Ei ollut yhtään.
Onko sinusta mahdollista,
että tukahdutat muistoja asioista, jotka silloin tiedostit?
Jos jokin olisi ollut pielessä tai olisi ollut savua,
jonka näin, olisin tiennyt.
Olisin kysellyt, koska...
Ei minulla käynyt mielessäkään,
että siellä poltettiin ihmisiä.
Minun on hankalaa kuvitella,
että he eivät haistaneet, kuulleet tai nähneet mitään.
Luulen, että isäni alitajuntaisesti tukahduttaa joitain kokemuksiaan.
Hän sulkee ne syvälle tajuntansa uumeniin,
eikä sen tähden todella muista.
Hän suojelee itseään ja mieltään.
HAASTATTELU - HUHTIKUU, 1945
Olen Anita Lasker, saksalainen juutalainen.
Auschwitzissa -
terveitä ihmisiä heitettiin elävinä tuleen.
Toiset kaasutettiin hengiltä.
Parakkini oli noin 20 metrin päässä -
yhdestä savupiipusta, joita oli viisi.
Näin kaiken omin silmin.
Sitä säestettiin aina musiikilla. Olin itse orkesterin jäsen.
LONTOO, YHDISTYNYT KUNINGASKUNTA
Auschwitzissa tuli tapetuksi mitä sivistyneimmällä tavalla.
Ihmiset kaasutettiin kaasukammiossa.
Paikka oli täynnä mustaa savua. Haju oli hirvittävä. Se oli helvetti.
Helvetti maan päällä on Auschwitz.
Kun saavuin Auschwitziin,
kävi niin, että siellä oli yhtye,
joka kaipasi sellonsoittajaa. Heillä ei ollut sellistiä.
Siksi saapumiseni vaikutti olleen hieno tapahtuma.
Olin ainoa sellisti leirin orkesterissa.
Se oli hyvin onnekas asema.
Se varmasti pelasti henkeni.
Äitini selvisi vanhempiensa murhasta.
Hän todisti miljoonien muiden murhan ja nääntymisen,
jokaisen kuviteltavan kauhun.
Meidän työtämme oli soittaa marssia niille tuhansille ihmisille,
jotka työskentelivät tehtaissa Auschwitzin ympärillä.
Koska saksalaiset halusivat järjestelmällisyyttä,
meidän piti soittaa marssia, jotta työläiset voivat -
kävellä musiikin tahtiin.
Se kehitettiin myös eräänlaiseksi viihteeksi vartijoille.
Auschwitz oli hyvin ikävä paikka sotilaille vartioida.
Se oli aikaa kauan ennen televisiota tai muuta viihdettä.
Sodan jälkeen sain tietää, että joka leirissä oli orkesteri.
Olin itse Birkenaussa. Sen leirin komentaja mietti:
"Muillakin on musiikkia. Minäkin tahdon."
Soitimme ja toivoimme elävämme vielä huomenna.
Sellaista se oli.
Katselin juurin sellokoteloasi, äiti.
Se todella on -
muistomerkki, vai mitä?
Se symboloi elämääsi sellistinä. - Niinpä.
ANITA LASKER-WALLFISCH, SELLISTI ENGLANNIN KAMARIORKESTERI
Äidilleni keino selvitä -
maailmassa holokaustin jälkeen oli puhumattomuus.
Hän sopeutui tietynlaiseen vaitonaisuuteen.
Ainoa ajatukseni tänne tulossa oli se, että kirin kiinni -
menetetyn elämäni ja nuoruuteni.
Kun saavuin Englantiin, kukaan ei kysellyt Auschwitzista.
Siksi päätimme: "Mitä siitä sitten?"
Emme puhuneet siitä. Siten kului 50 vuotta.
Sitten lapseni sanoivat minulle:
"Äiti, et koskaan kertonut meille mitään."
Lapsena tiedostin hyvin alueet, joille ei ollut menemistä.
Kaikki saksalainen tiesi pahaa.
Siinä asettui tietynlaiseen limboon,
kun ei tiennyt faktoja, mutta tunsi sen,
että heidän vaikutusalueellaan oli jotakin todella kamalaa.
Psykoterapeuttina tiedän, että holokaustista selvinneiden lapset,
kuten minä, voivat periä trauman,
joka muhii psyykessä vailla muotoa ja sanoja,
koska sille ei ole annettu kontekstia.
Olen tuntenut sen pienestä asti.
Niihin aikoihin kukaan ei käsittänyt holokaustin vaikutusta -
toiseen sukupolveen.
Tämä oli huoneeni.
Se oli ensimmäinen oma huoneeni,
mutta tämä ei ollut ilon paikka.
Kun katson kuvia itsestäni ajalta, kun olin ehkä alle kaksivuotias,
minut valtaa suru.
Ne ovat kuvia syvästi epätoivoisesta lapsesta,
joka ei ole suloisen pyöreä,
vaan epämuodostunut.
Toisinaan nämä varhaiset kuvat symboloivat elämäni kamppailua.
Äitini ei ollut tuolla.
Nämä ovat kuvia kyvyttömyydestä -
huolehtia minusta tavalla, jota tarvitsin.
Se oli minulle epäilemättä -
seurausta äitini kokemuksista holokaustista.
Olen väärä äiti tyttärelleni.
Olen hyvin yksinkertainen.
Traumako? Unohdetaan se. Jatketaan elämää.
Jos on elänyt uskomatonta kauhua,
josta minä selvisin, on oikeastaan hankalaa -
tuntea sympatiaa tai empatiaa.
Olen joku, joka ei tarvitse mitään.
En voi ikinä käsittää, miksi tarvitsit kaikkea.
Se on kuin kirous.
Minusta tuntuu siltä edelleen.
Tarvitsemaani ei vain ollut saatavilla.
Minusta tarvitaan vain kotona oleva äiti.
Niin. - Siten ajattelin.
Äitisi ei ollut kotona, koska piti ansaita leipää.
Mutta miten lapsi voi sen käsittää? - Niinpä.
Taidat ajatella, että me olemme hyvin erilaisia keskenämme.
Onko meissä sinusta mitään samankaltaisuuksia?
Täytyisi etsimällä etsiä.
- Todellako?
Kyllä.
On kiintoisaa, että koko elämäni -
koostuu monin osin kuulumattomuuden tunteesta -
brittiläiseen yhteiskuntaan missään mielessä -
tai ylipäänsä mihinkään.
Kaikki on aina ollut suurta kamppailua.
Minulla oli onnea,
koska elin täyttymyksellisen elämän Englannissa,
vaikka sinä et voinut.
Sinulle tämä on ollut turvapaikka. - Niin.
Täytyy ymmärtää Saksan silloinen tilanne.
Oli paljon työttömyyttä ja sitten hurmaava hra Hitler ilmestyi.
Yllättäen olimme taas tärkeitä,
joten kansallissosialismista tuli suurmenestys.
Arvioin kansallissosialistisen maailmankuvan olevan -
ainoa saksalaisille sopiva maailmankuva.
Antisemitismi ei ole uutta.
Sitä on aina ollut kautta maailman.
Siitä tulee ilmeisempää, kun juutalaiset edistyvät -
liikaa vallantavoittelussaan.
Painotan, että henkilökohtaisesti en koskaan vihannut juutalaisia,
mutta pidin heitä kansamme vihollisina.
Voinko kysyä jotain?
Tämä kirja on ollut olemassa useita vuosia.
Miksi et koskaan lukenut sitä?
Tajusin vasta, että hän kirjoitti kirjan.
En tiennyt siitä aiemmin.
Kukaan ei kertonut.
Meillä oli saksankielinen painos siitä kotona.
Sinulla oli se.
Ehkä et lukenut sitä,
mutta Auschwitzin komendantti -
oli kotonamme useat vuodet.
Luin sen siellä ensi kertaa saksaksi.
Se kuului isoäidille.
Äiti ei koskaan kertonut elämäkerrasta,
mutta olisin tiennyt, jos se olisi ollut talossa.
Olisin lukenut sen. Tuo ei voi pitää paikkaansa.
En tiedä.
Miksi olet vältellyt perheesi menneisyyttä?
Holokausti on karmea asia.
En vain tahtonut -
kantaa sen taakkaa.
POHJOIS-SAKSA
AUSCHWITZIN KOMENDANTTI
"Sonderkommandon vangit varmistivat,
että riisuminen tapahtui nopeasti,
jotta uhrit eivät ehtineet miettiä."
Kerran kaksi pientä lasta olivat niin uppoutuneita peliinsä,
että he eivät millään sallineet äitinsä keskeyttää sitä.
KAASUTETTAVAKSI VALITUT
Edes Sonderkommandon juutalaiset eivät tahtoneet viedä lapsia.
En koskaan unohda katsetta äidin silmissä.
Se anoi armoa. Hän tiesi varmasti, mitä käy.
KAASUKAMMIOON MENOA ODOTTAVAT
Kaasukammiossa olijat alkoivat olla jo levottomia.
Minun oli toimittava. Kaikki katsoivat minua.
Nyökkäsin aliupseerille.
Hän otti lapset otteeseensa. He rimpuilivat hurjasti.
Hän kantoi heidät kaasukammioon,
jossa äiti parkui sydäntä särkevästi.
Näin myös erään naisen yrittävän sysätä lapsiaan ulos kammiosta,
kun ovea suljettiin.
Itkien hän huusi: "Antakaa edes rakkaiden lapsieni elää."
Kun näin naisten kävelevän kaasukammioihin lapsineen,
ajattelin usein omaa perhettäni.
Kun luin, että hän oli paikalla -
katsomassa naisten ja lasten johdatusta kaasukammioon -
ja että hän ajatteli silloin omia lapsiaan ja vaimoaan...
Toivon, että en olisi lukenut sitä.
Se oli hirvittävää.
En todella uskonut sitä,
mutta...
Ne ovat hänen sanojansa, joten niiden on oltava totta.
LONTOO, YHDISTYNYT KUNINGASKUNTA
Tulen täysin assimiloituneesta saksalaisjuutalaisesta perheestä.
Isäni oli sotilas ensimmäisessä maailmansodassa.
Hän oli rautaristisotilas ja... Me olimme saksalaisia -
ja juutalaisia, mutta emme harjoittaneet juutalaisuutta.
ISÄNI
Ikävä kyllä isäni oli täydellinen optimisti.
Hän sanoi, etteivät saksalaiset voi niin typeriä olla.
Sitten hän ymmärsi, että kyllä he olivat.
1930-luvulla Saksan juutalaisilta riistettiin kansallisuus.
Äitiäni, eikä isäänikään,
kiinnostanut saada takaisin Saksan kansalaisuuttaan,
vaikka heillä oli siihen oikeus.
Saksa oli osaltani ohi. En kuulunut sinne.
En malttanut odottaa olevani kansalaistettu britti.
Elämä ilman passia on hyvin mutkikasta.
Minä kuitenkin päätin, että oli aika saada kansallisuuteni.
Kun saksalainen passini saapui kotiini,
muistan tunteneeni valtaisaa riemua.
Oloni oli voitokas.
Etkö tahdo tätä?
Muutatko kotiosoitettasi seuraavien 28 päivän aikana?
Kyllä.
Muutatko kotiosoitettasi seuraavien 28 päivän aikana?
Kyllä!
Olen aloittamassa uuden elämän.
Olen päättänyt yrittää elää Saksassa,
maassa, jossa en ole ikinä asunut ja jonka kieltä en edes puhu,
mutta johon kehoni kuuluu.
Minun ei olisi kuulunut syntyä tänne. Minun olisi pitänyt syntyä Saksaan.
Hei, äiti.
Pakkaamisessa kestää jonkin aikaa. Voitko ajaa vähän edemmäs?
Pysähdy!
Haluatko nämä valot?
Tuo pois, miten vain. - Selvä.
Teen parhaani, äiti.
BERLIINI, SAKSA
Muutto Saksaan herätti epäuskoisia vastauksia.
Onhan kyseessä maa, jossa isovanhempani -
murhattiin, kuten monet muut juutalaiset.
Se on maa, josta vanhempani pakenivat.
Äitini ei astunut jalallakaan Saksaan useisiin vuosiin.
Äiti.
Kappas vain. Täälläkö sinä sitten asut?
Täällä näin.
Kappas vain. Herttinen sentään.
Tämähän näyttää kauniilta. - Istu polttamaan savuke.
Siinähän on kokonainen galleria.
Oikein vaikuttavaa.
Kaikki somisteet on otettava pois, jotta näkee kirjat.
Onko tämä näyttely vai kirjahylly?
Pidän somisteistani.
Kai jollakin tapaa kotiutuminen tänne -
liittyy ajatukseen ottaa takaisin varastetut elämät -
ja oma elämätön elämäni.
Niin. Näytät, mitä olisi voinut olla -
ja mitä tuhottiin pelkän typeryyden takia.
Niin.
Harmi vain, että se typeryys vaikuttaa jatkuvan.
Ihmiset selvästikin tarvitsevat syntipukkeja,
ja maailma on tällä hetkellä aivan sekaisin.
Tämä on tyypillistä.
Kaikki on taas juutalaisten syytä.
Koin täällä jatkuvasti hirmuista kulttuurista ristiriitaa.
Kohtasin tiedostamatonta antisemitismiä.
Etkö varmasti kuvitellut sitä? - En kuvittele sitä.
Joskus on hankalaa vastustaa halua kääntää selkä ja paeta.
Minne pakenisi? - Aivan.
Se on juutalaisten kohtalo. - Sitä se on.
Ei kuulu minnekään. - Niin.
Siellä, mihin kuuluisi kuulua, on suurin ongelma.
Valintaprosessissa rampilla nähtiin usein välikohtauksia.
Kun perheitä revittiin rikki -
ja miehet erotettiin naisista ja lapsista,
suuri levottomuus ja sekasorto väreili kulkueen läpi.
Kun heistä erotettiin työkykyiset, se ainoastaan yltyi,
koska perheet halusivat välttämättä pysyä yhdessä.
Juutalaisilla on vahva käsitys perheestä.
He takertuvat toisiinsa kuin iiliäiset.
Kaikki hirviömäiseen työhön käsketyt saivat siitä paljon mietittävää.
Se jätti pysyviä vaikutuksia.
Moni mukana olleista tuli usein luokseni tarkastuskierroksillani.
Kuulin saman kysymyksen kerta toisensa jälkeen:
"Onko tarpeen, että sadat tuhannet naiset ja lapset on tuhottava?"
Minä, joka olin kysynyt itseltäni samaa -
lukemattomat kerrat sisimmässäni,
harhautin Führerin käskyyn vedoten. Siten heitä lohdutin.
Minun oli sanottava heille, että juutalaisten tuho oli -
välttämätöntä Saksan ja jälkeläistemme vapauttamiseksi -
vastustajistamme lopullisesti.
Isoisäni tietenkin nieli jotenkin -
natsi-ideologian,
kuten sosiaalidarvinismin. Hän nieli koukkuineen päivineen.
Ajatus ylivaltaisesta rodusta kävi silloin hänen järkeensä.
Auschwitz annettiin hänelle, ja hän oli oppinut siihen,
että häneltä odotettiin erinomaista työtä.
ETELÄ-SAKSA
Kiitos, Isä. Kiitos, Herra, sanoistasi.
Kiitos rakkaudestasi meitä kohtaan ja kärsivällisyydestäsi kanssamme.
Huolehdit meistä kuin lapsistasi.
Kiitos, että siunasit meitä näin.
Rukoilen Jeesuksen nimeen. Aamen.
Ottakaa. Se on hyvää. - Sanoisin naiset ensin...
Syökää pois.
Olen Bible Church of Stuttgartin pastori.
Palvelemme kansainvälistä yhteisöä,
johon kuuluu Amerikan armeijan henkilöstöä ja muita ekspatriaatteja.
Pidämme kuukausittaista miesten rukousaamiaista.
Kirkon miehet vain jakavat tervehenkisen -
ja hyveellisen hetken yhdessä.
Riittääkö teille kaikille tilaa?
Tutkiessaan mies miettii nykymiestä,
kristittyä miestä -
tai ketä vain 2000-luvun miestä. Mikä tehtävämme on?
Raamattu kutsuu meitä miehiä olemaan johtajia.
Johtajuuden myötä tulee suuri vastuu,
ei ainoastaan kodin suhteen,
vaan myös siinä, miten toimimme Jumalan edessä päivittäin.
Niin.
Kun minusta tuli kristitty, luin Vanhan testamentin.
Siinä puhutaan isien synneistä -
ja sanotaan, että Jumala katsoo ne jopa neljänteen sukupolveen asti.
Hämmästyin.
Isoisäni oli kunnianhimoinen ja huolellinen mies,
mutta hänestä tuli hirviö,
armoton tappaja. Hän ei ollut valppaana.
En usko, että meistä on joukkomurhaajiksi,
mutta jokaisella meistä ihmisistä -
on alttius lähteä suuntaan, joka on täysin väärä.
Kiitos paljon. Rukoillaan.
Isoisäni perinnön ajattelu kertoo,
että Hössin suvulla on verta käsissään.
Ihmiset kärsivät edelleen omassakin perheessäni -
näin lähes 80 vuotta myöhemmin.
ITÄRANNIKKO, USA
En ole nähnyt siskoani 55 vuoteen,
mutta odotan innolla hänen näkemistään.
Ehkä onnistumme puhumaan vähän -
menneisyydestämme ja lapsuudestamme.
Toin yllätyksen,
koska lapsina leikimme "sammakkokuningasta".
Minä olin sammakkokuningas ja noudin -
prinsessan kultaisen pallon,
joka oli pudonnut lampeen,
vaikka en todella halunnut tehdä sitä.
Hei, sammakkokuningas.
- Prinsessa!
Kuten näet, olen sammakkokuningas kruunuineni.
Luojan tähden. Katsokaa sammakkokuningasta.
Noin 80 vuotta sitten kultapallosi putosi lampeen.
Luoja. - Käskit etsiä sen.
Kesti 80 vuotta löytää se.
Luojan tähden. Käy sisään.
Minun täytyy...
Olen hieman hutera ilman keppiä, tiedätkö?
Niin.
Voi pojat.
Luoja.
Olit ennen Balenciagan malli.
Niin.
Olemme hieman ikääntyneet.
Miten voit?
En voi hyvin,
koska syöpä vaikuttaa kehooni.
Se on ikävää.
Ei voi mitään.
Olen iloinen, että olet siinä.
Pukeuduit hyvin. Hienot kengät!
Vain paras kelpaa.
Tuossa on äiti ja isä.
Heidän hääkuvansa.
Katso.
Olemme uima-altaalla. - Mukavaa.
Perheelläni oli ihanaa Auschwitzissa.
Vaimollani oli kukkaparatiisinsa.
Lapset saivat elää huolettomasti ja mukavasti.
Kesäisin he loiskivat puutarhan kahluualtaassa,
mutta heidän suurin ilonsa oli, kun isä kylpi heidän kanssaan.
Kotona ollessa kävi usein niin, että ajatukseni menivät -
yhtäkkiä muutamiin tuhoamisprosesseihin.
Kun näin lastemme leikkivän iloisesti -
ja vaimoni onnesta soikeana kuopuksemme kanssa,
ajattelin usein: "Kuinka kauan onnemme jatkuu?"
Olen miettinyt,
että kun luit isän kirjan,
pohditko sitä?
En.
Saiko se sinua muistamaan mitään?
Minulla on hyviä muistoja.
Meillä oli loistava äiti ja isä.
Niin. - Loistava.
Monella ei ole yhtä hyvää.
Niin. - Ei yhtä hyvää elämää.
Se on totta.
Kirjassaan hän mainitsee olleensa kaasukammioiden ulkopuolella,
kun naisia ja lapsia paimennettiin sisään.
Miltä sen ajattelu sinusta tuntuu?
Olin hyvin surullinen. Joskus näen painajaisia,
koska hän oli ainoa, joka kertoi, mitä siellä tehtiin.
Hän oli hyvä ihminen.
Tarkoitatko, että hän oli rehellinen työstään joukkomurhassa?
Kyllä. Hän joutui mukaan siihen, eikä päässyt pois.
Entä äitinne Hedwig?
Luuletko, että äiti tiesi enemmän -
ja oli suuremmassa osassa tätä tarinaa?
Minä en usko.
En saata kuvitella. Jos olisi,
kai isä olisi maininnut sen kirjassaan.
Niin. Emme koskaan puhuneet näistä asioista.
Äiti suostui kaikkeen.
Niin.
Hän suojasi meitä kaikelta -
ja teki kaikesta meille ihanaa.
Äiti koki paljon. - Niin.
Ja hän oli aina kiltti.
En koskaan nähnyt mitään pahaa Auschwitzissa.
Kaikki oli aina kaunista.
Sitten sota loppui ja kaikki meni pirstaleiksi.
On sääli, että olemme niin kaukana toisistamme.
Olisimme voineet puhua kaikesta. - Niin.
Olisimme voineet selvitä paremmin. - Niin.
Elämässä kaikki ei aina mene, kuten haluaa.
Näin se on.
Vuoden 1942 lopussa -
vaimoni sai kuulla silloiselta -
Ylä-Sleesian aluejohtajalta,
mitä leirilläni tapahtui.
Vaimoni kysyi minulta, oliko se totta.
Myönsin, että oli.
Se oli ainoa Reichsführerille tekemäni lupaus, jonka rikoin.
Muutoin en puhunut asiasta kenellekään.
En usko, että äiti oli todella mukana kuviossa.
Hänellä luultavasti oli hataraa tietoa.
Hän ei varmasti tiennyt yksityiskohtia.
En tahdo puhua siitä enää.
Onko se sinusta... - Masentavaa.
Masentavaako? - Kyllä.
Joskus jopa mietin:
"Miksi minun täytyy kärsiä -
fyysisesti näin pahoin?"
Tavallaan totesin:
"Vihoitteleeko Jumala minulle isäni teoista?"
Sitten sanoin: "En koskaan vihaa isääni."
Hänen täytyi olla hyvin vahva,
kun pystyi elämään siten ja tehden, mitä teki.
Joten...
Hänen täytyi tappaa yli miljoona ihmistä.
En ajattele siten.
Monien sanotaan kuolleen leirillä,
mutta miksi eloonjääneet eivät kuolleet?
He elävät yhä.
He saavat rahaa Saksalta tai juutalaisilta -
ja...
Mitä tahansa tahtoo uskoa, uskoo.
Luuletko torjuvasi totuutta?
En. Miksi?
Asia oli, mitä oli.
Oli Kolmas valtakunta.
Siitä on pitkä aika.
Kaikki se on historiaa. Mitä voin tehdä tai sanoa?
Paljon onnea vaan
LONTOO, YHDISTYNYT KUNINGASKUNTA
Paljon onnea vaan
Paljon onnea, rakas äiti
Paljon onnea vaan
Hengityksessä tai hapensaannissa ei ole mitään vikaa.
Hyvin sujui.
Olen lähes 100-vuotias. En tiedä, miksi elän näin vanhaksi.
Sille on oltava jokin syy.
Luojan kiitos, osa silloin eläneistä elää yhä.
Kun olemme poissa, se siitä.
Äiti aina sanoo inhoavansa syntymäpäiviä ja hössötystä.
Hän sanoo haluavansa olla yksin ja niin edelleen,
mutta tänään hän juhli 98. syntymäpäiväänsä -
rakkaiden läheisten ympäröimänä.
On lähes uskomatonta ajatella, että vanhempasi -
olivat läheisiä ystäviä isovanhempieni kanssa.
Olimme erinomaiset ystävät.
Tarinani on tyypillinen juutalaisen tarina,
koska Judyn isoisä, minun isäni ja minä elimme onnellisesti Saksassa.
Kun ongelmat alkoivat, Judyn perhe älysi lähteä.
He rohkaisivat isäänikin lähtemään.
Isäni lähti Palestiinaan ja palasi sanoen:
"En tahdo elää aavikolla."
Judyn perhe selvisi, isäni ei.
WROCŁAW, PUOLA
Täältä perheeni oli kotoisin.
Nyt paikan nimi on Wrocław ja se kuuluu Puolaan.
Vaikka se ei enää ole Breslau, minulle se on sitä aina.
Tahdon ja minun täytyy yhdistää perheemme historian osat -
yhteen tarinaan, joka jatkaa eloaan.
Minun on oltava täällä,
koska kaikki tämä on osa samaa tarinaa.
Nuoruusmuistoni ovat hyvin onnellisia.
Minulla oli kaksi siskoa, Marianne ja Renate.
Isäni oli asianajaja. Äitini oli hyvin menestynyt viulisti.
Kulttuuria pidettiin taloudessamme suuressa arvossa.
Meillä on laaja kokoelma valokuvia Breslausta -
ja kodista, jossa äitini eli asuinalueella.
Talo oli kaunis huoneisto hurmaavalla terassilla.
Tiesin, että sitä ei enää ole,
mutta en kuvitellutkaan, mitä sen paikalla on.
Olimme vain tavallinen perhe.
Meistä tuli epätavallisia Hitlerin tulon myötä.
Rajat menivät kiinni.
Koko perheen oli aivan liian myöhäistä paeta.
Sitten syttyi sota, mikä oli tietysti kaiken loppu.
Karkotus alkoi vuonna 1942.
Vanhempani karkotettiin itään.
Isovanhempani saivat -
Gestapolta ilmoituksen 24 tuntia etukäteen.
Heidän oli tultava seuraavana päivänä paikkaan,
jossa juutalaisia kerättiin kokoon.
Äitini vietti sen viimeisen illan pakaten pakkaamistaan,
ja isoäitini itki toisessa huoneessa.
Tiedän, että isoisäni hiukset harmaantuivat sinä yönä.
Äitini tahtoi vanhempiensa mukaan, mutta isoisäni sanoi:
"Ei. Menemme paikkaan, johon sinäkin päädyt melko pian."
IZBICA, PUOLA
Vanhempani karkotettiin paikkaan nimeltä Izbica.
Minun on jätettävä jotain symbolista kertoakseni,
että tyttärenne eli äitini henki säästyi sellon ansiosta.
Ihmeen kaupalla isoisäni onnistui salakuljettamaan -
kaksi viestiä äidilleni ja hänen siskolleen.
Viimeinen oli psalmi:
"Kohotan katseeni kohti apua, jonka Herra suo."
"Lähetä ruokaa. Äiti ei voi kirjoittaa. Hän ei voi hyvin."
Ymmärsin sen aina tarkoittavan, että hän oli jo kuollut.
Minua on ajanut tarve luoda -
jokin jatkumo isovanhemmilleni.
Tämä tapahtui. Nämä ihmiset olivat olemassa.
Isovanhempani kuuluivat heihin,
kuten myös miljoonat muut, joilla ei ole hautaa.
Taidan haluta soittaa äidilleni.
Hei, äiti. - Hei. Missä olet?
Näetkö?
Mitä siinä on?
Vanhempasi. - Mitä?
Siinä on kuvat vanhemmistasi ja sytyttämäni kynttilät.
En oikein hahmota. Oikein kiva.
Tahtoisin, että...
Aivan. Nyt näen.
Poltin isovanhempieni edessä ja tuli syyllinen olo.
Missä tarkalleen ottaen olet?
Seison Izbican keskustassa.
Onko se vain kylä?
Ei. Olen isossa metsässä.
Mikä tuo on? - Toinen muistomerkki.
Mitä siinä lukee?
En osaa lukea hepreaa enkä puolaa,
mutta tein, mitä halusin.
Hyvä niin.
Heippa. - Heippa.
ITÄRANNIKKO, USA
Äitini haudan näkeminen ensi kertaa...
On jotenkin häkellyttävää miettiä mennyttä.
Niin.
Kaikki muistot nousevat pintaan.
Hänellä ei ollut helppoa sodan jälkeen viiden lapsen kanssa.
Ei ollut rahaa.
ÄITI
Siskoni toimi oikein.
Tämä on nimetön.
Tiedämme, kuka täällä lepää ja kuka äiti on.
Kenenkään muun ei tarvitse tietää.
HEDWIG HÖSS PITI MATALAA PROFIILIA VUOTEEN 1964 ASTI.
HÄNET KUTSUTTIIN TODISTAJAKSI AUSCHWITZIN TYÖNTEKIJÄÄ VASTAAN.
Todistaja Hedwig Höss, kotiäiti, Saksa.
Kuinka vanha olette?
57-vuotias.
57-vuotias. Olette leski.
Niin. - Missä asutte?
Ludwigsburgissa. - Onko teillä työpaikka?
Ei. - Ei.
Tahdon tietää, minkä turvin todistaja elää. Elättävätkö -
järjestöt,
joihin aviomies kuului?
Oliko äidilläsi yhteyksiä muihin natseihin tai entisiin natseihin?
Ei.
Emme saaneet paljoa apua.
Kahteen otteeseen saimme lähetyksen Etelä-Amerikasta.
Kerran luonamme kävi ihmisiä,
jotka työskentelivät -
isäni kanssa toimitusten parissa.
Äitini ei saanut leskeneläkettä tai muutakaan.
Koska isäsi oli sotarikollinen, vai? - Niin.
Minulla on muistoja isoäiti Hedwigistä.
Hän vieraili toisinaan, kun olimme pieniä.
Hän oli kuin kartanon rouva.
Äitini koki hänet aina uhkaavana.
Hänellä oli aina valkoinen esiliina ja hiukset nutturalla.
Hän oli myös melko kankea näkemyksissään.
En koskaan puhunut hänelle holokaustista lapsena.
Äitini sanoi minulle,
että tietynlainen vastahakoisuus esti myöntämästä -
kyseessä olleen joukkomurha, holokausti.
Isoäidin aviomies tappoi miljoonia ihmisiä.
Isoäitini Hedwig Höss -
sai yksisuuntaisen lipun Püppi-tädin luo.
Huhutaan, että Hedwig otti syanidipillerin,
jonka hän näytti perheen jäsenille vuosia aiemmin.
Hänellä oli edelleen -
toisen maailmansodan itsemurhaväline.
He kaikki saivat sellaisen itsemurhaa varten,
jos vihollinen vangitsisi heidät tai vastaavaa.
Mitä mieltä olet huhuista, että hän teki itsemurhan -
syömällä syanidipillerin?
Kuka?
Äitisi. - Ei voi olla.
Ei voi olla.
Kuka siten väitti?
Se ei ole totta.
Kuolisin mielelläni, kuten hän. Menisin unille, enkä heräisi.
Hän ajatteli, että kaikki vain meni pieleen -
ja että tulos olisi voinut olla hyvä toisissa olosuhteissa.
Hän sanoi, että nousimme ja putosimme tähden kanssa.
Führer oli kuollut.
Vaimoni ja minä ajattelimme samaa yhtä aikaa.
Meidänkin on mentävä.
Maailmamme romahti Führerin kanssa.
Oliko meidän järkeä jatkaa elämistä?
Meitä vainottaisiin ja etsittäisiin kaikkialta.
Tahdoimme ottaa myrkkyä.
Emme tehneet sitä lastemme vuoksi.
Myöhemmin kaduin sitä kerta toisensa jälkeen.
Meidät kahlittiin siihen maailmaan.
Meidänkin piti tuhoutua.
Tiesin, että Englannin tiedustelu etsi minua,
että perhettäni seurattiin tarkasti -
ja että heidän tilojaan tutkittiin alati.
Englantilaiset tulivat monen sotilasrekan voimin.
He ajoivat pihaan ja hyppäsivät esiin konekiväärein.
He ryntäsivät kohti kuin olisimme rikollislauma.
He huusivat: "Kädet ylös!" Seisoimme seinää vasten.
Meille sanottiin, että isämme pakeni venäläisiä -
tai jotakin sinnepäin.
Myöhemmin meille selvisi, että isäni -
eli isolla maatilalla Tanskan rajalla.
Minut pidätettiin 11. maaliskuuta.
Myrkkyampullini oli hajonnut kaksi päivää sitten.
Tiedustelupoliisi kohteli minua kaltoin.
Minua esiteltiin siellä täällä kuin kiintoisaa eläintä.
Kuulustelut eivät olleet mukavia.
En voi paheksua kuulustelijoita. He olivat kaikki juutalaisia.
Menen tapaamaan äitiä. Esittelen hänelle -
joitakin hyvin merkittäviä papereita, jotka sain 48 tuntia sitten.
Luulen hänen hämmästyvän melkoisesti.
"Minä, Rudolf Franz Ferdinand Höss,
alias Franz Lang, olen varoituksen saanut -
ja täten julistan, että seuraavat lausunnot ovat totta."
Nämä ovat ilmeisesti ensimmäiset kuulusteluasiakirjat ajalta,
kun Rudolf Höss pidätettiin.
Hän oli silloin paossa. - Luojan tähden.
Kuka tämän lähetti?
Minulle kirjoitettiin. Hän sanoi: "Setäni kuoli vastikään.
Löysin nämä hänen ullakoltaan. En tiedä, mitä tehdä näillä.
Voinko lähettää ne sinulle?"
Melkoinen löytö.
Rudolf sanoo: "Minut käski Berliiniin Himmler kesäkuussa 1941.
Siellä hän sanoi minulle kutakuinkin seuraavaa.
Hän tahtoi minun tuottavan neljässä viikossa -
rakennussuunnitelmat tällä ohjeistuksella.
Hän lisäsi, että tehtävän vaikeuden takia sen voi luottaa vain minulle.
Vangit piti kaasuttaa. Sitten ovet ruuvattiin tiukasti kiinni -
ja kaksi kanisteria Zyklon B:tä heitettiin sisään pienistä rei'istä.
Ihmiset kuolivat 3-10 minuutissa.
Puolen tunnin päästä ovet avattiin -
ja ruumiit vei pois vankien erikoisryhmä,
jonka pysyvä tehtävä tämä työ oli."
Melkoinen löytö.
Kiistäkääpä tuo.
HÖSS OLI ENSIMMÄINEN, JOKA ANTOI YKSITYISKOHTIA NATSIEN JOUKKOTUHOSTA.
HÄNET KUTSUTTIIN TODISTAJAKSI NUREMBERGIN OIKEUDENKÄYNTEIHIN,
JOTKA ALKOIVAT NELJÄ KUUKAUTTA ENNEN HÄNEN PIDÄTYSTÄÄN.
Tiesivätkö uhrit, mikä heitä odotti?
Useimmat eivät tienneet, koska toimia tehtiin,
jotta he eivät tiedostaisi,
jotta he eivät epäilisi -
kulkevansa kuolemaansa.
HÖSS LÄHETETTIIN PUOLAAN TUOMITTAVAKSI RIKOKSISTAAN.
FÜRTH, SAKSA, 1946
25. toukokuuta eli juuri sopivasti hääpäivänämme -
minut kuljetettiin lentokentälle ja luovutettiin Puolan viranomaisille.
Amerikkalainen lentokone vei meidät Varsovaan.
Armas pikku kaveri, pysy hellänä luonnoltasi.
Elämä, poikarakas, kampeaa sinut liian pian lapsuuden maailmasta.
Nyt, poikaraukka, sinulla on enää hyvä ja rakas äitisi.
"Olet aina isän kullanmuru."
Tämä on viimeinen kirje, jonka sain isältäni.
Mielestäni tilanteeni on aika ainutlaatuinen.
Kannan valtavaa taakkaa.
ETELÄ-SAKSA
Pappisvuosieni aikana olen puhunut useille ihmisille.
SUKUKIROUKSEN MURTAMINEN
Ihmiset ovat kohdanneet koettelemuksia, haasteita -
ja tuhoa.
Osa heistä mietti, voiko heidän ahdinkonsa ja kärsimyksensä -
johtua sukukirouksesta, jonka esivanhempi aiheutti.
Se ajatus osuu erityisen lähelle omaa elämääni.
Isoisäni oli Rudolf Höss,
pahamaineinen SS:n ja keskitysleiri Auschwitzin komendantti.
Kuvitelkaapa sellainen henkilö isoisäksenne.
Ihmisten kuulee sanovan: "Niin poika kuin isä."
Mietin omia tapojani ja ajattelin: "Olenko kuin isoisäni?
Olenko jossain määrin kuin hän?"
Kun luin Toisen Mooseksen kirjan luvun 20 jakeen 5,
kauhistuin ajatuksesta, että olin syntynyt -
toiseen sukupolveen Rudolf Hössin jälkeen.
Kauhistuin, että Jumalan raivo olisi ylläni -
niistä kylmäverisistä pahuuksista,
jotka isoisäni teki juutalaisille,
Jumalan ja Israelin kansalle -
sekä monille muille.
Luenpa uudestaan, mitä Jumala sanoo jakeessa 5:
"Katson isien vääryydet ja synnit -
lasten ja lastenlasten kohdalla -
kolmanteen ja neljänteen sukupolveen asti."
Mutta Jumala sanoo, että sukukirous -
ja sen tuoma syyllisyys, kärsimys ja tuska -
voidaan perua aidolla katumuksella.
Toisin sanoen synnin kirouksen murtaa -
Jumalan virheetön karitsa, ja hän on Jeesus Kristus.
Uskokaa ja te pelastutte.
Holokaustin varjo on pitkä.
Trauma ei jatku vain selvinneiden puolella.
Kuinka moni saksalaisperhe traumatisoitui -
tietäen tai tietämättömänä isoisiensä teoista?
Pidän itseäni aktivistina hyvin pienellä A:lla.
Tärkeimpiä puolia on työstää ymmärrystään -
väärintekijöiden lasten kokemuksista.
Tämän Lontoon matkan tarkoitus on lähinnä äitini tapaaminen.
Tänään tulen mukanani iso pyyntö,
mikä herättää minussa ahdistusta.
Hei, äiti.
Ai, Maya. - Täällä ollaan.
Pääsin. - Hienoa. Menikö matka hyvin?
Ei hullummin verrattuna muihin kertoihin.
Miten voit? - Ihan hyvin.
Mitä uutta?
En saa enää ajaa ja tunnen olevani ansaan jäänyt eläin,
mutta totun siihen.
Sellaista se on. Ei voi mitään.
Äiti,
menen tapaamaan Auschwitzin komendantin poikaa -
ja pojanpoikaa.
Niin.
Osaltaan siksi, että... Tai oikeastaan -
enimmäkseen siksi, mitä opin ja kuulin sinulta.
Mitä ajattelet siitä? - Minusta se on fantastista.
Koska viha jatkuu -
ja antisemitismi suorastaan kukoistaa,
on hyvin tärkeää puhua näistä asioista.
Tahdoin kysyä, harkitsisitko tulevasi kanssani Auschwitziin.
En. Tiedäthän, että minulle Auschwitz on hyvin eri asia kuin sinulle.
Et ole koskaan ollut siellä. Sitä tarkoitan.
Et ole koskaan ollut tilanteessa tietämättä,
elätkö seuraavan tunnin aikana vai et.
Et tiedä, mitä Auschwitz on minulle.
Tahdon antaa asian olla.
Minulla ei ole mitään sitä vastaan, että tapaat Hössin pojan.
Auschwitziin en lähde.
Tulisitte talooni. Olen melko toimintakyvytön.
Jos haluaa jotain, tulkoon tänne.
Sepä onkin ajatus.
Mikä? - Kakkukahvit kotonasi.
Miksi ei, jos sinä kerran hoidat kakun?
OŚWIĘCIM, PUOLA
Tämä on siis Oświęcim,
joka tullaan aina tuntemaan surullisenkuuluisasti Auschwitzina.
On hyvin outoa, että kylä on -
näin lähellä varsinaista keskitysleiriä.
Sain tilaisuuden mennä seuraksi -
Auschwitzin komendantin pojalle, joka ei ollut käynyt leirillä,
ja hänen pojalleen, joka on aikalaiseni. Näkisin,
kun he todistavat itselleen ennennäkemättömän.
Jollakin kierolla tapaa se oli kuin lahja.
En ollut koskaan tuntenut tarvetta käydä Auschwitzin keskitysleirillä.
Emme voi palata menneeseen. On kohdattava nykyhetki.
Kai pyysi minua mukaan katsomaan sitä.
Hän arveli, että se voisi olla hyvä asia.
Hössit ja minä tapasimme ensimmäistä kertaa kahvilassa -
Oświęcimin viimeisessä synagogassa.
Ennen kylässä oli kukoistava juutalaisyhteisö.
Tuntui kuin aika olisi pysähtynyt, eikä kenelläkään kulkenut henki.
Hei. - Hei. On hankalaa löytää sanoja.
Niin.
Sydämelläni on ollut raskas taakka. - Niin.
Voin vain pyytää anteeksiantoa. Siinä kaikki.
Minulle tulee olemaan hankalaa mennä sinne huomenna -
ja nähdä omin silmin,
mistä olen lukenut.
Ymmärrän sen.
Reichsführer-SS Himmlerin tahdosta -
Auschwitzista tuli kaikkien aikojen suurin ihmisten tuhoamislaitos.
Kun hän antoi minulle käskyn -
valmistella joukkotuhopaikka Auschwitziin -
ja henkilökohtaisesti toteuttaa tämä tuho,
en käsittänyt lainkaan seurausten laajuutta.
Käsky oli tavaton, totisesti hirviömäinen,
mutta tuhoprosessin oikeutus vaikutti minusta pätevältä.
HAASTATTELU - HUHTIKUU, 1945
Tohtori ja komendantti olivat rampilla väen saapuessa.
Valinnat tehtiin silmiemme edessä.
Oikealle, vasemmalle, oikealle, vasemmalle.
Oikea tarkoitti elämää ja vasen savupiippua.
Tämä on siis krematorio.
Kaasukammio. - Niin.
Se oli,
uskokaa tai älkää, ehkä sadan askelen päässä paikasta,
jossa äitini ja naisten orkesteri soitti.
Ihmisiä käveli tänne ryhmä toisensa jälkeen.
Kuului musiikkia. Ihmiset,
jotka kulkivat kohti kuolemaansa,
tulivat tälle rakennukselle.
Heidän käskettiin riisua. He luulivat menevänsä suihkuun.
Kengät ja vaatteet käskettiin asettamaan siististi,
jotta he löytäisivät ne helposti palatessaan.
Seuraavien 30 minuutin aikana heidät kaasutettiin.
On järkyttävää, miten sellaisella pahuudella -
ihmisiä huijattiin uskomaan,
että oli jonkinlainen hopeareunus ja turvaa.
Heitä käskettiin viikata vaatteet ja puhuttiin suihkusta -
luultavasti siksi, että ihmiset eivät panikoisi.
Jos tuhannet ihmiset olisivat panikoineet...
Niin. - Se olisi ollut vaikeaa.
Sitä olisi vaikeaa hallita. Minusta tämä on karmeaa.
Saksaksi sanottaisiin schrecklich, kauhistuttavaa.
Sitten tajuaa: "Kuka tämän teki?"
Kyseessä onkin oma isoisäni.
On hirvittävää nähdä,
mitä hän teki täällä.
Tätä on vaikeaa uskoa. Tämä on minulle iso järkytys...
Niin.
...koska -
me tunsimme hänet eri henkilönä.
NOIN 170 METRIN PÄÄSSÄ HÖSSIN PERHEEN KOTOA
Minun täytyi todistaa kuolemaa kammiossa pienestä reiästä.
Minun täytyi todistaa koko prosessi.
Minun täytyi katsoa yötä päivää,
kun ruumiita raahattiin ja poltettiin,
kun hampaat poistettiin -
ja hiukset leikattiin. Kaameutta jatkui taukoamatta.
Minun täytyi tehdä kaikki tämä, koska oli näytettävä kaikille,
että olin itsekin halukas olemaan paikalla kaikkialla,
koska minä jaoin käskyt käskytettävilleni.
Polttamisen haju kantautui kilometrien päähän -
ja sai kaiken väen puhumaan juutalaisten polttamisesta.
En usko, että kukaan muu teki samaa siinä laajuudessa.
Se on totuus.
On kiistaton totuus, että isoisäni todella on -
ihmiskunnan historian suurin joukkomurhaaja.
Olen sanaton.
En tiedä, mitä sanoa.
Tämä on minusta karmivaa.
Onko tämä odottamatonta? Kuvittelitko tällaista?
En.
Tällaista ei voi kuvitella.
Ei.
Voimme vain toivoa, että tätä ei tapahdu taas jossakin -
ja että olemme oppineet tästä.
En usko, että olemme,
muuten antisemitismiä ei olisi taas, kuten sitä nyt on.
Nähköön kansa minut vastedeskin verenhimoisena petona,
raakana sadistina -
ja miljoonien murhaajana,
koska ihmismassat eivät voi kuvitella -
Auschwitzin komendantin olevan mitään muutakaan.
He eivät koskaan ymmärtäisi, että hänelläkin oli sydän.
Rudolf Höss.
Luulen, että hän tavallaan kiillotti imagoaan.
Hän oli tullut tiensä päähän. Kuolema oli väistämätön.
HÖSS ON TUOMITTU
Rudolf Höss, rikollisen natsihallinnon uskollinen palvelija,
on tuomittu kuolemaan korkeimman kansallisen tuomioistuimen toimesta.
Rudolf Höss, historian suurimman kuolemanleirin perustaja,
on tyypillinen Saksan edustaja:
sokeaa kurinpitoa, kauheaa julmuutta ja vallanpitäjien ahneutta.
Mitä on kuolemantuomio näin valtavista rikoksista?
Nyt tiedän, mitä isäni teki Auschwitzissa.
Sillä oli hintansa.
Se hinta oli hirttokuolema.
Tämä on isoisäni Rudolf Hössin viimeinen lausunto ennen kuolemaansa:
"Omatuntoni vaatii minua julistamaan seuraavaa.
Vankisellini yksinäisyydessä tein itselleni katkeran tunnustuksen.
Olen tehnyt vakavaa syntiä ihmisyyttä vastaan."
Auschwitzin komendanttina tein osani julmissa suunnitelmissa,
joita Kolmas valtakunta laati ihmisiä tuhotakseen.
Sen tähden olen tuottanut vakavaa vahinkoa ihmisille ja ihmisyydelle.
Maksan hengelläni siitä, mistä olen vastuussa.
Kuulen sinut.
Armahtakoon Herra minut jonakin päivänä synneistäni.
Uskotko, että jotakin holokaustin kaltaista käy uudestaan?
Kyllä jotakin holokaustin kaltaista voi käydä taas.
Katsokaa nykymaailmaa. Se näyttää erilaiselta.
Siten voi käydä, koska me ihmiset käyttäydymme hirvittävän julmasti.
LONTOO, YHDISTYNYT KUNINGASKUNTA
En ole koskaan tavannut keskitysleiriltä selvinnyttä.
Olin kananlihalla.
Se nostatti hiuksia.
Näimme ja elimme Auschwitzin eri näkökulmista.
Tunsin häpeää kuin murhasta.
Kiitos. - Käykää sisään.
Äitini Anita Lasker-Wallfisch.
Tämä on historiallinen hetki. - Niin. Kukapa olisi arvannut?
Uskomatonta.
Wunderbar. Fantastisch.
Auschwitzin komendantin poika istuu Anita Laskerin kotona.
Miten näin voi olla?
Kävittekö Auschwitzissa ensi kertaa?
Kävimme.
Olitte rohkeita tehdessänne tämän.
Oli se askel otettavaksi,
mutta en voi muuttaa mitään.
Ei kukaan voi.
Isäni oli intohimoisesti saksalainen.
Rautaristi.
Olimme saksalaisia.
Se on hullua.
Elämme syyllisyyden kanssa.
Niin. - Kyllä.
Ei sinulta kysytty, kenen poika tahdot olla.
Ei minultakaan.
Vihaatko isoisääsi nyt? Mitä tunnet?
Voisin minä siten sanoa.
Vihaan häntä. - Entä sinä?
Vihaatko sinä isääsi vai onko hän yhä mukava isä?
Ei.
Ei kumpaakaan. - Olet nyt neutraali.
Muuten sitä ei kestäisi.
Niin. - Niin.
On hyvin merkillistä, että istumme yhdessä -
ja puhumme näistä karmeista päivistä.
Sinä et tiennyt niistä mitään,
koska aita erotti kauhun tavallisesta elämästä.
Isäsi kaltaiselle juutalaiset kai olivat kuin syöpäläisiä.
Eivät ihmisiä, vaan syöpäläisiä. - Niin.
Juutalaisia tarvitaan, jotta voi selittää omat puutteensa.
Tiedättekö? - Niin.
"Juutalaiset ovat rikkaita" ja muuta. He ovat vain ihmisiä.
On aika lopettaa sellainen typerä juutalaisviha.
Juutalaiset ovat Jumalan kansa.
Mihin meidät valittiin? Juutalaisilla on tunnettu rukous.
Miksi ette valitse vaihteeksi muita -
valituksi kansaksi? Mitä me olemme tehneet?
Nykyään poika, jolla on kipa päässä, ei ole turvassa.
Emme ole vielä juurikaan edistyneet. Meillä on vielä paljon tehtävää.
Meillä on vastuu toisena sukupolvena -
jatkaa kommunikointia -
ja puhua ihmisyydestä sekä sen puutteesta.
Varmistetaan, että tämä ei unohdu, ja eletään.
Tapahtunutta ei voi antaa anteeksi,
mutta tärkeää on, että puhumme toisillemme -
ja ymmärrämme toisiamme.
Asia etenee seuraavaan vaiheeseen. En tarkoita jo tekemäämme,
vaan sitä, mitä seuraavaksi teemme. Se on tärkeää.
Oli epäilemättä ainutlaatuinen hetki,
kun Auschwitzin komendantin poika käveli talooni,
istui minua vastapäätä ja joimme yhdessä kahvia.
Tavallaan se oli kaunista.
Isoisäni Rudolf Höss -
auttoi hävittämään kaksi kolmasosaa Euroopan juutalaisista.
30 vuotta myöhemmin siitä, kun hän ylitti Juudean aavikon -
ensimmäisen maailmansodan aikaan, tänne julistettiin juutalaisvaltio -
siinä toivossa, että se suojelisi tulevia sukupolvia.
DENNIS BLAIRIN MUISTOLLE
Aarni Pietilä