Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Čudan je osjećaj biti ovdje sa svojim ocem u Judejskoj pustinji,
koju je njegov otac prešao 1917. tijekom Prvog svjetskog rata,
kad je bio najmlađi dočasnik u njemačkoj vojsci.
Trideset godina poslije, na pragu svoje smrti, napisao je:
„Život i smrt Židova zagonetka je koju nisam uspio riješiti.”
Do tog je trenutka ubio više ljudi, nego ijedan čovjek u povijesti.
ZAPOVJEDNIKOVA SJENA
OŚWIĘCIM, POLJSKA
U sjećanju mi je sve ovo veće.
Nadnevak mog rođenja,
izgleda da je kuća izgrađena 1937.
Ovdje dolje...
Ovo je bilo tvoje malo kraljevstvo dok si bio dijete.
Ovo je bio naš dnevni boravak.
Ovdje je bila kožna garnitura,
smeđe fotelje.
Uvijek bi bio poseban trenutak
kad bismo bili u dnevnom boravku.
Božić, rođendani...
obitelj bi bila na okupu.
Moj otac ne bi bio u uniformi,
nego bi nosio bijelu košulju
s leptir mašnom
i cigarom u ustima.
Ovo mi je dala baka.
Pogledaj.
Pa da.
To je bilo nakon rođenja moje najmlađe sestre.
Osamdeset godina poslije.
Moj je otac bio Rudolf Höss,
zapovjednik Auschwitza.
Moja se obitelj preselila u Auschwitz.
Imao sam tri ili četiri godine.
Živjeli smo u neposrednoj blizini njegova radnog mjesta.
STOJ!
Kao djeca mislili smo da je to zatvor...
STOJ
...a da je on upravitelj.
IZA VRTNOG ZIDA OBITELJSKE KUĆE UBIJENO JE VIŠE OD MILIJUN LJUDI,
VEĆINOM ŽIDOVA.
Jezovit je osjećaj prožeo sve
pri svjedočenju bivšeg zapovjednika
koncentracijskog logora Auschwitz, Rudolfa Hössa.
RUDOLF HÖSS, NÜRNBERŠKI PROCES, 1946.
U ljeto 1941.g.
pozvan sam u Berlin kako bih primio naredbe
od samog vođe SS-a, Himmlera.
On mi je rekao:
„Naš Führer je izdao naredbu...
za ‘Konačno rješenje židovskog pitanja’.
Mi iz SS-a moramo izvršiti tu naredbu.
Ako je ne izvršimo sad,
baš u ovom trenutku,
Židovi će poslije uništiti njemački narod.”
Dobro.
Pogledaj.
Da.
Moj bombarder.
Tko ga je konstruirao? Odakle ti?
Takvo što nećeš kupiti u trgovini igračkama.
Ne, ne.
Jedan od logoraša ga je izgradio sa svojom postrojbom.
- Sastavili su ga za tebe? - Da.
- Za moj rođendan. - Da.
Židovski zatvorenici su to...
Ne znam jesu li bili Židovi.
Vjerojatno nisu bili Židovi, nego Poljaci.
- Dobro. - Da.
Imao sam doista lijepo i idilično djetinjstvo u Auschwitzu.
Moja sestra Püppi i ja uvijek smo bili zajedno.
Veslali smo po rijeci s ocem
ili smo se igrali s psima u vrtu.
Ovuda se išlo u naše sobe.
Odavde smo mogli promatrati.
Ovdje je bio veliki travnjak,
a na kraju je bio krematorij.
- Odavde se vidio krematorij? - Da.
Tada nije bilo drveća.
Dok sam bio dijete, nikad nisam saznao što se tamo zapravo zbiva.
Ne, ništa.
U varšavsku je zračnu luku sletio avion
s bivšim visokorangiranim nacističkim dužnosnicima,
koji su tijekom njemačke okupacije
imali važne položaje u Poljskoj.
Njih se optužuje za bezbrojne zločine protiv čovječnosti.
Beckmann, bivši šef krakovskog Gestapa.
Daume, ovlašteni predstavnik njemačke vlade u Poljskoj.
Höss, zapovjednik koncentracijskog logora Auschwitz.
Ovo je čovjek koji je dao priznanje bez presedana
da je odgovoran za nasilnu smrt
milijuna ljudi.
Varšavski sud presudit će o razmjerima krivnje svakog od njih.
DOK JE U ZATVORU ČEKAO SUĐENJE, RUDOLF HÖSS NAPISAO JE AUTOBIOGRAFIJU
Nisam spisatelj.
Pisanje mi nikad nije bila jača strana.
Sve sam zabilježio prema sjećanju.
Moj je život bio šarolik i raznovrstan.
PALESTINA, PRVI SVJETSKI RAT
Moja me sudbina vodila kroz sve uspone i padove života.
Imao sam dvije zvijezde vodilje
otkad sam se vratio kao muškarac iz rata u koji sam ušao kao školarac.
Svoju djedovinu i obitelj.
Otac nam nikad nije pričao o svom poslu,
baš ništa.
Mislim da se bavio papirologijom, rješavao stvari,
i to je sve.
Ne vjerujem da je...
on nešto osobno činio, to mi je nezamislivo.
Po pitanju masovnih ubojstava?
Da.
Imenovan sam zapovjednikom novog logora, Auschwitza.
Nisam mogao ni sanjati da ću tako brzo napredovati do čina zapovjednika.
A to nije bila laka zadaća.
HÖSS JE TREBAO STVORITI NAJVEĆI KOMPLEKS KONCENTRACIJSKIH LOGORA.
BIO JE SMJEŠTEN NA 40 KM2 OGRAĐENOG PODRUČJA KOJE SU NACISTI NAZVALI
„ZONA INTERESA”
Ni iz čega i bez ikakvih resursa,
imao sam izgraditi nešto golemo što je prije moguće.
Ruski ratni zarobljenici trebali su izgraditi logor.
Stigli su potpuno onemoćali.
Neprestano smo im davali dodatne obroke, ali bezuspješno.
Padali su kao muhe.
Kanibalizam nije bio neuobičajena pojava.
Od preko 10 000 ruskih ratnih zarobljenika
koji su trebali činiti temeljnu radnu snagu,
u ljeto 1942. samo ih je nekoliko stotina ostalo živo.
Himmler je posjetio Auschwitz i sve temeljito pregledao.
Provezli smo se kroz cijelu Zonu interesa.
Stalno sam mu usmjeravao pažnju na manjkavosti. I sam ih je uočio.
Izvikao se na mene jer nisam prestajao pričati o surovim uvjetima.
„Ne želim više slušati o poteškoćama.
Za vođu SS-a ne postoje poteškoće.
Njegov je zadatak riješiti ih.”
Monstruoznost...
toga što je učinio, toga što je stvorio.
Godinama je planirao kako bi taj koncentracijski logor
postao najučinkovitiji stroj za istrebljenje u povijesti.
To je njegov plan. Auschwitz je bio njegova umotvorina.
TRI KILOMETRA OD DOMA HÖSSOVIH
IZGRAĐEN JE NOVI LOGOR: AUSCHWITZ-BIRKENAU
NJEGOVE PLINSKE KOMORE I KREMATORIJI UBIJALI SU I PALILI 10 000 LJUDI DNEVNO.
Auschwitz je postao židovski logor,
sabirni logor za Židove dotad neviđenih razmjera.
Za Židove u Auschwitzu više nije bilo nade.
Znali su da su, bez iznimke, osuđeni na smrt.
ZAPOVJEDINK AUSCHWITZA AUTOBIOGRAFIJA RUDOLFA HÖSSA
Ciklon B bio je u stalnoj uporabi za kontrolu štetočina u Auschwitzu.
Odlučili smo taj plin iskoristiti za masovno istrebljenje.
Osobno sam promatrao ubijanje, zaštićen plinskom maskom.
Vrata su bila zatvorena a plin je nadirao kroz otvore.
Netko je povikao: „Plin”. I velika dreka...
dreka i naguravanje prema vratima.
Ali ona su izdržala pritisak.
Otvorena su tek nakon nekoliko sati kad se komora provjetravala.
Koliko je dugo trajalo ubijanje, nisam siguran,
ali još se dugo moglo čuti neko brujanje.
Tad sam prvi put vidio leševe ubijenih plinom na hrpi.
Nisam nimalo razmišljao o samom ubijanju.
To mi je bila naredba i morao sam je izvršiti.
Kad sam prvi put čitao djedove memoare,
zapanjilo me što je bio poput kliničkog promatrača,
koji samo promatra sebe i gleda što radi.
Bio je vrlo kliničan, poput znanstvenika koji promatra beživotni eksperiment.
A to mi je bio pokazatelj nekakve duševne hladnoće.
JUŽNA NJEMAČKA
Nije bilo mnogo govora o Auschwitzu u mojoj obitelji.
Moj tata je dosta šutio o tome.
To je ta tiha generacija, zar ne?
Ne pričaju previše o stvarima i...
on ni danas nije pričljiv, pa je teško.
Djede, što si radio kad si bio dijete?
Već te dugo kanim pitati,
je li netko u tvojoj obitelji svirao neki instrument?
Jednom sam dobio blok flautu,
ali nije to bilo u mom stilu.
Začepio sam rupe i ubacio zrna graška u nju
te se njome služio kao pucaljkom.
Da.
Izvodili smo brojne nepodopštine.
Imali smo sve, bazen za plivanje...
Mislim, malo me užasava pomisao da je postojao
radostan obiteljski život sa, znate već,
vrlo lijepim darovima, veseljem i zabavom,
igračkama i uživanjem u životu. A nekoliko stotina metara dalje,
iza zidova,
iza ograde od bodljikave žice, ubijani su ljudi.
Ostanete zgranuti kad o tome bolje promislite.
Jeste li znali što se zbiva iza zida?
Ne, nismo.
Jednom sam čuo da je netko ustrijeljen iza ograde
jer je htio pobjeći
i jedno je vrijeme to bila glavna tema razgovora među nama braćom.
Ali inače ne, nismo bili ničega svjesni.
Nikakvog dima ili sličnog.
Veoma se dobro sjećam kao dijete
kad je nešto zaudaralo ili gorjelo,
bio bih toga svjestan...
dima i pepela...
Ne, nikakva kiša pepela ili oblaci dima.
Nije ih bilo.
Misliš li da je moguće
da potiskuješ ono čega si tada bio svjestan?
Da nešto nije bilo u redu
i da je bilo dima,
vidio bih to, znao bih
i pitao bih što je to jer...
Nikad mi ne bi palo na pamet
da su spaljivali ljude.
Meni je prilično teško zamisliti
da ništa nisu namirisali, čuli ni vidjeli.
Mislim da moj tata vjerojatno podsvjesno
potiskuje neka od iskustava koja je doživio.
Pospremio ih je u veoma duboke slojeve svijesti
gdje ih se doista neće moći sjećati.
Kao da štiti samoga sebe i svoj um.
INTERVJU NA BBC-JU, TRAVANJ 1945.
Ovdje Anita Lasker, njemačka Židovka.
U Auschwitzu su
zdravi ljudi živi bacani u vatru.
Drugi su usmrćivani plinom.
Moja je baraka bila otprilike 20 m
od jednog od pet dimnjaka.
Sve sam vidjela svojim očima.
Sve je vrijeme u pratnji bila glazba.
Ja sam bila u orkestru.
LONDON, UJEDINJENO KRALJEVSTVO
U Auschwitzu su ubijali na najsofisticiraniji način.
Ljude su gušili plinom u plinskoj komori.
To je mjesto bilo puno crnog dima, užasnog smrada. Pakao.
„Pakao na Zemlji”, to je Auschwitz.
Kad sam stigla u Auschwitz,
ispostavilo se da je ondje orkestar
koji treba čelistu. Nisu imali čelistu.
Tako da je moj dolazak bio velik događaj.
Postala sam jedina čelistica u logorskom orkestru,
položaj za koji je trebalo mnogo sreće.
Apsolutno mi je spasio život.
Moja majka preživjela je ubojstvo svojih roditelja...
...svjedočila ubojstvu milijuna ostalih, bila izgladnjivana.
Izložena svakom zamislivom užasu.
Naš je posao bio svirati marševe tisućama
ljudi koji su radili u tvornicama
koje su okruživale Auschwitz.
Jer su Nijemci voljeli da sve bude lijepo i uredno,
pa smo morali svirati marševe kako bi radnici mogli...
znate, hodati u ritmu glazbe.
Ali bilo je to zamišljeno i kao neka vrsta zabave za stražare.
Veoma dosadno mjesto, znate, za vojnike koji su stražari u Auschwitzu.
To je bilo doba prije televizije i bilo kakve zabave.
Nakon rata sam saznala da su u svakom logoru bili orkestri.
A zapovjednik logora Birkenau u kojem sam bila, pomislio je:
„Svi imaju glazbu, pa je želim i ja.”
Svirali smo nadajući se da ćemo sutradan još biti živi.
Tako je bilo.
Mama, baš sam gledala tvoj kofer za violončelo.
Tako je...
znamenit, zar ne?
- Da. - Simbol tvog života čelistice.
Znam.
ANITA LASKER-WALLFISCH, ČELISTICA ENGLESKI KOMORNI ORKESTAR
Način na koji je moja mama iznašla kako
bivati u svijetu nakon Holokausta bio je ne govoriti.
Navikla se na neku vrstu tišine.
Imala sam samo jednu misao na umu kad sam došla. Nadoknaditi izgubljenu...
Svoj izgubljeni život i mladost.
Kad sam stigla u Englesku nitko me nije pitao za Auschwitz.
Pa smo odlučili da to ionako ničemu ne služi.
I nismo o tome pričali. Prošlo je gotovo... mislim 50 godina.
A onda su mi djeca rekla:
„Mama, zapravo nam nikad ništa nisi pričala.”
Kao dijete bila sam svjesna da postoje dijelovi kojima nemam pristup.
Sve što je njemačko bilo je loše.
Tako se navikneš na stanje neznanja,
nepoznavanja činjenica, ali svijesti o tome
da se u pozadini krije nešto zaista grozno.
Sada kao psihoterapeut znam da djeca preživjelih iz Holokausta,
poput mene, mogu naslijediti traumatizaciju
koja se ugnijezdila u psihi,
a lišena je i oblika i riječi,
jer riječi... Nije dobila kontekst.
A to osjećam od najmanjih nogu.
Ali nitko u to doba nije shvaćao učinak Holokausta
na drugu generaciju.
A ovo je bila moja soba.
To je bila moja prva samostalna soba,
ali nije bila sretno mjesto.
Kada gledam slike sebe mlađe od dvije godine,
preplavi me tuga.
Ovo su slike djeteta u raljama očaja.
Djeteta koje nije simpatična bucka,
nego izobličeno dijete.
Moju životnu borbu simboliziraju ove rane slike.
Moja majka nije bila dostupna.
Ovo su slike nemogućnosti
da o meni skrbi na način koji sam trebala.
A to je za mene svakako...
posljedica majčinih iskustava u Holokaustu.
Ja sam pogrešna majka za svoju kćer.
Veoma sam obična.
Traumatizirana. Zaboravi. Nastavi sa životom.
Ako ste preživjeli nezamislivi užas
kakav sam ja preživjela, zapravo je prilično teško
osjećati sućut ili empatiju.
Znaš da sam osoba kojoj ništa ne treba.
Nikad nisam shvaćala zašto si ti trebala sve.
Sušta si suprotnost meni.
I još uvijek jesi.
Ono što mi je trebalo nije bilo dostupno.
Mislim da ti je trebalo da tvoja majka bude kod kuće.
Tako je.
- To sam i mislila. Ali... - Da.
...majka ti nije bila doma jer je morala zarađivati svoj kruh.
Da. Ali kako to jedno dijete može shvatiti?
- Da. Naravno. - Da.
Čini mi se da misliš da smo ti i ja vrlo različite.
Misliš li da postoje i neke sličnosti?
Morala bih dobro gledati.
- Morala bih dobro gledati. - Zaista?
Da.
Doista je zanimljivo, nije li, da je moj cijeli život
čije je velike dijelove činio osjećaj nepripadnosti...
u bilo kojem smislu britanskom društvu...
ili jednostavno nepripadanja,
i sve je uvijek bila golema borba.
Ali imala sam sreće
jer sam imala vrlo ispunjen život u Engleskoj, koji...
što ti nisi uspjela.
- Za tebe je ovo bilo utočište. - Da.
Morate se prisjetiti i kakva je situacija bila u Njemačkoj.
Velika stopa nezaposlenosti, a onda se pojavi krasni g. Hitler.
Odjednom smo opet netko i nešto.
Tako da je nacionalsocijalizam požeo velik uspjeh.
Smatrao sam da je nacionalsocijalistički svjetonazor
jedini prikladan njemačkom narodu.
Antisemitizam nije ništa novo.
Oduvijek postoji diljem svijeta.
Postaje vidljiviji kad se Židovi previše ističu
u svojoj utrci za moći.
Želim naglasiti da osobno nikad nisam mrzio Židove,
ali smatrao sam ih neprijateljima našeg naroda.
Mogu li te nešto pitati?
Ova knjiga postoji već dugo,
zašto je nikad nisi pročitao?
Tek sam sad saznao da postoji knjiga koju je napisao.
Prije nisam za nju čuo.
Nitko mi to nije rekao.
Znam da je doma postojao njemački primjerak te knjige.
Imali ste je.
Možda je nisi pročitao, ali knjiga
„Zapovjednik Auschwitza”
bila je kod nas doma dugi niz godina.
Prvi put sam je tamo pročitao na njemačkom.
Pripadala je baki.
Mama mi nikad nije rekla da postoji biografija
ali da je bila ondje znao bih
i pročitao bih je, to ne može biti točno.
Ne znam.
Zašto ste dosad izbjegavali suočiti se s poviješću svoje obitelji?
Pa, Holokaust je jedna strašna tema...
i jednostavno se nisam htio...
njome opterećivati.
SJEVERNA NJEMAČKA
ZAPOVJEDNIK AUSCHWITZA
Članovi posebne postrojbe brinuli su se
da proces razodijevanja brzo prođe,
kako žrtve ne bi imale mnogo vremena za razmišljanje.
Jednom prilikom dva su djeteta bila toliko udubljena u svoju igru
da naprosto nisu dopuštali svojoj majci da ih prene iz nje.
ODABRANI ZA PLINSKU KOMORU
Čak ni Židovi iz posebne postrojbe nisu htjeli uzeti tu djecu.
Nikad neću zaboraviti izraz majčina lica
dok je molila za milost jer je nedvojbeno znala što se zbiva.
ČEKANJE NA ULAZAK U PLINSKU KOMORU
Okupljeni u plinskoj komori postajali su već nemirni.
Morao sam djelovati. Svi su me promatrali.
Kimnuo sam dočasniku
koji je uzeo djecu koja su se snažno opirala
u svoje ruke i ubacio ih u plinsku komoru s majkom
čiji su vrisci parali srce.
Također sam vidio ženu koja je probala izgurati svoju djecu iz plinske komore
dok su se vrata zatvarala.
Jecajući doviknula je: „Dopustite da barem moja mila dječica požive.”
Gledajući žene kako s djecom ulaze u plinske komore,
često sam mislio na svoju obitelj.
Kad pročitam da je bio ondje
i gledao kako žene i djecu
uvode u plinsku komoru...
i pritom mislio na nas, svoju djecu i svoju ženu...
Poželim da to nisam pročitao.
To je užasno.
Nisam to vjerovao.
Ali...
ovo su bile njegove riječi, pa mora biti istina.
LONDON, UJEDINJENA KRALJEVINA
Potječem iz potpuno asimilirane obitelji njemačkih Židova.
Moj je otac bio vojnik u Prvom svjetskom ratu
nositelj Željeznog križa i svih... Da, bili smo Nijemci...
i Židovi, ali nismo prakticirali židovsku vjeru.
MOJ OTAC
Moj je otac na nesreću bio potpuni optimist.
Govorio je da Nijemci ne mogu biti toliko glupi.
A potom je shvatio da Nijemci jesu toliko glupi.
U 1930-im svim je Židovima u Njemačkoj oduzeto njihovo državljanstvo.
Moju majku i oca, stoga,
nikad nije zanimao povrat njemačkog državljanstva,
premda su imali pravo na to.
S Njemačkom sam tad završila. Nisam onamo pripadala.
Nisam mogla dočekati da postanem naturalizirana Britanka.
Život bez putovnice vrlo je kompliciran.
Ali odlučila sam da je došao trenutak za dobivanje državljanstva.
Kad su mi dostavili moju njemačku putovnicu
sjećam se da me obuzeo osjećaj velikog ushita.
Osjećala sam se slavodobitno.
Zar ne želiš ovo?
Hoće li vaše preseljenje biti unutar idućih 28 dana?
Da.
Hoće li vaše preseljenje biti unutar idućih 28 dana?
Da!
I sada se otiskujem u novi život.
Odlučila sam da ću pokušati živjeti u Njemačkoj,
zemlji u kojoj nikad nisam živjela i čiji jezik ne govorim.
Ali moje kosti ovamo pripadaju.
Nisam se trebala roditi ovdje. Trebala sam se roditi u Njemačkoj.
Bok, mama.
Trebat će mi vremena da sve ukrcam.
Možeš li se pomaknuti malo naprijed?
Ne, stani!
Želiš li ove svjetiljke?
- Samo ih donesi ili što hoćeš. - Dobro.
Dajem sve od sebe, mama.
BERLIN, NJEMAČKA
Iseljavanje u Njemačku naišlo je na određenu dozu nevjerice,
jer je to ipak zemlja u kojoj su moji djed i baka
bili ubijeni, kao i toliki Židovi,
a bila je to i zemlja iz koje su moji roditelji pobjegli.
Doista, moja majka nije kročila nogom u Njemačku veoma dugo.
Mama.
Gle, ovdje dakle živiš?
Tako je.
Gle, gle. Ajme meni.
Ovo izgleda prelijepo.
- Sjedni i popuši cigaretu. - Da.
O, da, gore je cijela galerija.
Veoma dojmljivo.
Sad trebaš poskidati sve te drangulije kako bi vidjela knjige.
Je li to mjesto za izlaganje ili polica s knjigama?
Ne, ja volim svoje drangulije.
Mislim da na neki način stvaranje doma ovdje
ima veze s idejom nastojanja povratka ukradenih života,
ali i mojeg neproživljenog života.
Da.
To pokazuje i kako je moglo biti
a uništeno je samo zbog gluposti.
Da.
Ali čini se da se glupost nastavlja.
Očito ljudima trebaju žrtveni janjci
i misle da je svijet trenutačno u rasulu.
Tipično.
Opet je krivnja na Židovima.
Stalno sam to doživljavala ovdje, tu kulturnu disonancu.
I doživjela sam nenamjerni antisemitizam.
- Sigurno si to nisi umislila? - Ne, nisam umislila.
A ponekad je teško ne poželjeti okrenuti se i pobjeći.
- Ali kamo? - Točno.
- To je sudbina Židova. - To je sudbina Židova.
- Ne uklapaš se nikamo. - Da.
A gdje se uklapaš, gdje pripadaš, imaš najveći problem.
Postupak selekcije kod rampe bio je pun incidenata.
Kad bi se obitelji razdvojile,
muškarci odvojili od žena i djece,
mnoštvom bi se širila snažna uznemirenost i metež.
A odvajanje radno sposobnih tome je još doprinosilo.
Jer obitelji su htjele ostati zajedno pod svaku cijenu.
Židovi imaju snažno razvijen osjećaj za obitelj.
Drže se jedni drugih poput priljepaka.
To je sve koji su po zapovjedi radili ovaj čudovišni posao, nagnalo na razmišljanje.
Ostavilo je trajne dojmove.
Većina sudionika dolazila bi do mene tijekom inspekcije.
Uvijek bih iznova čuo isto pitanje.
„Moraju li stotine tisuća žena
i djece biti istrijebljeni?”
A ja, koji sam si postavljao isto to pitanje
bezbroj puta duboko u svojoj nutrini,
morao sam ih otkačiti naredbom Führera, i tako ih bodriti.
Morao sam im govoriti da je istrebljenje Židova
nužno da bismo Njemačku i naše potomke oslobodili
naših neprijatelja jednom za svagda.
Moj se djed, jasno, nekako upecao
na tu nacističku ideologiju.
Socijalni darvinizam na neki način, upecao se u potpunosti.
Njemu je to tada imalo smisla, rasa gospodara.
Auschwitz je povjeren njemu, a način na koji je kao čovjek djelovao,
njemu je u naravi bilo da obavi izvrstan posao.
JUŽNJA NJEMAČKA
Oče, hvala ti, Gospodine, na Tvojoj riječi.
Hvala Ti na ljubavi prema nama, Gospodine. Na Tvom strpljenju.
Brineš se o nama kao da smo Ti djeca, Bože.
I hvala ti što si nas ovako blagoslovio.
Sve ovo molim u ime Isusovo. Amen.
- Poslužite se, dečki. Ukusno je. - Inače dame imaju prednost.
Navalite.
Ja sam pastor Biblijske crkve u Stuttgartu.
Mi služimo kao međunarodna zajednica,
koja uključuje zaposlenike američkih vojnih baza i ostale iseljenike.
Ovo je naš mjesečni muški molitveni doručak.
Muškarci iz Crkve provode korisno,
pobožno, dobro vrijeme zajedno, ništa drugo.
Dečki, imate li svi dovoljno mjesta?
Kad proučavaju, razmišljaju o muškarcu u današnjici,
kršćaninu, bilo kojem muškarcu.
Općenito muškarcu u 21. stoljeću. Koja je naša zadaća?
Biblija apelira na nas muškarce da budemo vođe.
Vodstvo nosi veliku odgovornost,
ne samo u onomu što poučavamo doma,
nego i kako se vladamo i hodimo u Bogu svakoga dana...
Točno.
Kad sam postao kršćanin i pročitao Stari zavjet,
on govori o grijesima otaca,
da će ih Bog kažnjavati do treće i četvrte generacije.
I pomislio sam: „Ajme.”
Moj je djed bio poduzetan, ambiciozan i pedantan čovjek.
U tolikoj mjeri da se pretvorio u čudovište,
okrutnog ubojicu, jer nije bio na oprezu.
I ne vjerujem da možemo postati masovni ubojice
ali mislim da svaki čovjek, tj. svi mi
imamo potencijal potpuno zastraniti.
Hvala vam lijepa. Pomolimo se.
Kad razmišljam o djedovu nasljeđu,
krv je na rukama obitelji Höss.
Ljudi još uvijek pate, čak i u mojoj obitelji,
znate, skoro 80 godina nakon svega.
ISTOČNA OBALA, SAD
Nisam vidio sestru 55 godina...
i veselim se što ću je vidjeti.
Možda uspijemo popričati o našoj...
prošlosti i našem djetinjstvu.
Donosim iznenađenje...
jer smo se kao djeca igrali „Kralja žapca”,
a ja sam bio Kralj žabac i morao sam dohvatiti...
princezinu zlatnu kuglu
koja je pala u jezerce...
a to zaista nisam volio raditi.
Bok, Kralju žapče.
Princezo!
Kao što vidiš ja sam Kralj žabac s krunom.
O, Bože. Gledaj Kralja žapca.
Prije otprilike 80 godina tvoja je zlatna kugla upala u jezerce.
O, Bože.
Rekla si mi da je potražim.
Trebalo mi je 80 godina da je nađem.
O, Bože. Samo uđi.
Moram ići s...
Malo sam nesigurna bez štapa, znaš?
Da.
Ajoj.
Bože moj.
Radila si kao Balenciagin model...
Da.
Oboje smo malo ostarjeli.
Kako si?
Nisam dobro...
jer mi rak ruje po tijelu.
To nije dobro.
Ništa se tu ne može.
Sretna sam jer si sad ovdje.
Lijepo si odjeven, krasne cipele.
Biram samo najbolje.
Eno mame i tate.
Da.
Njihova vjenčana slika.
Pogledaj...
ti i ja na bazenu.
Lijepo.
Moja je obitelj lijepo živjela u Auschwitzu.
Moja supruga imala je svoj cvjetni raj.
Djeca su mogla voditi bezbrižan i ugodan život.
Ljeti su se brčkali u bazenu u vrtu.
Ali najviše su se veselili kad bi se tata kupao s njima.
Često bi mi se doma događalo da mi se misli iznenada vrate
na neke od postupaka istrebljenja.
Pri pogledu na radosnu igru moje djece,
na moju suprugu presretnu s našim najmlađim,
često bih se zapitao koliko ta sreća još može potrajati?
Zanima me...
kad si čitala tatinu knjigu,
jesi li razmišljala o tome?
Ne.
Jesu li ti isplivala neka sjećanja?
Imam samo lijepe uspomene.
Imali smo prekrasne majku i oca.
- Da, - Prekrasne.
Mnogi ljudi nemaju tako dobar...
- Da. - ...život.
Da, tako je.
Kad u knjizi spominje da je bio ispred plinskih komora
kad su žene i djeca uvedene u njih.
Kako se osjećate kad na to pomislite?
Bila sam vrlo tužna i ponekad imam noćne more
jer je on bio jedini koji je rekao što se tamo radilo.
Bio je dobra osoba.
Mislite bio je iskren priznavši svoju ulogu u masovnom istrebljenju?
Da, ali on se u to uvukao i nije se mogao izvući.
A vaša majka, Hedwig?
Misliš li da je mama znala više
i imala veću ulogu u cijeloj toj priči?
Ne vjerujem da jest.
Ne mogu to zamisliti.
Da je imala,
tata bi to sigurno spomenuo u svojoj knjizi.
Da. Nikad nismo pričale o tim stvarima.
Mama se slagala sa svime.
Da.
Štitila nas je od svega
i sve za nas činila lijepim.
Mama je prošla mnogo toga.
Da.
A uvijek je bila draga.
Nikad ništa loše nisam vidjela u Auschwitzu.
Sve je uvijek bilo lijepo.
Onda je završio rat i sve se raspalo.
Šteta što smo tako daleko.
Mogli smo o svemu ovom razgovarati...
Da.
...i lakše se s tim nositi.
Da. U životu ne ide sve onako kako želiš.
Točno.
Krajem 1942.,
mojoj je ženi tadašnji regionalni upravitelj
Gornje Šleske
objelodanio što se zbiva u mom logoru.
Supruga me upitala je li to istina
i priznao sam da jest.
To je bilo moje jedino pogaženo obećanje vođi Reicha.
Inače nikad nikomu drugom nisam o tome pričao.
Mislim da moja majka nije bila upućena.
Vjerojatno je nešto naslućivala,
ali sigurno nije znala sve detalje.
Ne želim više pričati o tome.
Smatrate li to...
Deprimira me.
- Deprimira? - Da.
Ponekad bih se čak zapitala
zašto ja moram trpjeti
takve tjelesne tegobe?
I čak sam znala reći:
„Ljuti li se Bog na mene jer je tata radio loše stvari?”
Ali zarekla sam se i da se nikada neću ljutiti na svog tatu.
Morao je biti veoma snažna osoba
da bi tako živio i radio što je radio.
Dakle...
Ono što je morao raditi bilo je usmrtiti više od milijun ljudi u...
Ja tako ne razmišljam.
A pogledajte sve te ljude za koje govore da su umirali u tom kampu,
a svi preživjeli, zašto oni nisu umrli?
I dalje žive u...
Sad primaju novce od njemačke države ili od židovskog naroda.
I, eto...
Tako da... Vjerujte ono što želite.
Mislite li da ste u zabludi?
Ne. Zašto?
Mislim, bilo je što je bilo.
To je bilo u Trećem Reichu.
Bilo je davno.
Sve je to u prošlosti, mislim. Što ja mogu učiniti i reći?
Sretan rođendan ti
LONDON, UJEDINJENA KRALJEVINA
Sretan rođendan ti
Sretan rođendan, draga mama
Sretan rođendan ti
Nemaš problema s dahom ili opskrbom kisikom.
Bravo.
Imam skoro 100 godina. Ne znam zašto sam dosegla tu dob.
Vjerojatno postoji neki razlog.
Neki od nas, hvala Bogu, koji su živjeli u to doba još su živi.
Ali kad mi odemo... Gotovo.
Mama uvijek govori da mrzi rođendane, mrzi strku,
da je ostavimo na miru i tako dalje.
Ali danas je proslavila svoj... Slavi svoj 98. rođendan
u okružju dragih ljudi.
Prilično je nevjerojatno, Anita, kad pomislim da su tvoji roditelji
bili tako bliski prijatelji mojih djeda i bake.
Da, bili smo veliki prijatelji.
Moja je priča tipično židovska priča,
jer su Judyn djed i moj otac, svi mi, sretno živjeli u Njemačkoj.
A kad se uskomešalo,
Judyna je obitelj bila dovoljno pametna da ode.
Poticali su i mog oca da ode.
Moj je otac otišao u Palestinu i kad se vratio rekao je:
„Ne želim živjeti u pustinji.”
Ali Judyna je obitelj preživjela, a moj otac nije.
WROCLAW, POLJSKA
Iz ovoga mjesta potječe moja obitelj.
Sad se zove Wroclaw i u Poljskoj je.
Premda više nije Breslau, za mene će to uvijek biti.
Želim i trebam,
moram povezati djeliće naše obiteljske povijesti
u jednu priču koja će dalje živjeti.
Stoga moram biti ovdje...
jer je sve to dio jedne priče.
Sjećanja na moju mladost sretna su.
Imala sam dvije sestre, Marianne i Renate.
Moj je otac bio odvjetnik, a moja majka veoma uspješna violinistica.
Kultura je bila velika stvar u našoj kući.
Imamo veliku zbirku fotografija Breslaua
i doma u kojem je živjela moja majka koji je bio stambena,
prelijepa, otvorena, zgrada s prekrasnom terasom.
Znala sam da ona više ne postoji,
ali nisam ni sanjala što stoji na njenom mjestu.
ANITA - RENATE - MARIANNE MAJKA - OTAC
Da, bili smo normalna obitelj.
Dolaskom Hitlera na vlast postali smo abnormalni.
Fronta se tek zatvorila i...
bilo je kasno da cijela obitelj pobjegne.
A tad je izbio rat
i to je naravno bio kraj svega.
A 1942. počele su deportacije.
Moji su roditelji deportirani na istok.
Djedu i baki Gestapo je dao
dvadeset četiri sata
da se prijave
na mjesto gdje se odvijalo okupljanje Židova.
Pa je moja majka tu posljednju večer provela pakirajući,
dok je moja baka u drugoj sobi plakala.
I znam da je moj djed u toj noći potpuno posijedio.
Moja je majka htjela ići sa svojim roditeljima, ali djed je rekao:
„Ne, tamo gdje mi idemo i ti ćeš ubrzo doći.”
IZBICA, POLJSKA
Djed i baka deportirani su u mjesto imena Izbica.
Moram ostaviti nešto simbolično,
da bih vam rekla da je vašoj kćeri, mojoj mami, violončelo spasilo život.
Nekim je čudom moj djed uspio prokrijumčariti
dva pisma mojoj majci i njezinoj sestri.
Potonjoj je poslao psalam:
„Podižem oči izvoru svoje pomoći, pomoći što dolazi od Gospodina.”
„Šalji hranu, mama ne može pisati, nije joj dobro.”
Što sam shvaćala kao znak da je već mrtva.
Vodi me potreba za stvaranjem
traga u vječnosti za moje djeda i baku.
Ovo se zbilo, ti su ljudi postojali.
a ti su ljudi bili moji djed i baka,
te milijuni drugih bez obilježena groba.
Sad bih htjela nazvati svoju mamu.
- Halo, mama. - Bok, gdje si?
Vidiš li?
Što je to?
- Tvoji roditelji. - Što?
Slika tvojih roditelja i svijeće koje sam zapalila.
Da, ne razaznajem baš dobro. Vrlo lijepo.
Ali ja... htjela bih...
O, da. Sad vidim.
Pušila sam pred bakom i djedom i osjećala sam krivicu.
A gdje si sad točno?
Stojim usred Izbice.
Što, to je neko obično selo, zar ne?
Ne, ja sam u velikoj šumi.
Što je to?
Još jedan spomenik.
Što piše na njemu?
Ne znam ni hebrejski ni poljski,
ali učinila sam što sam htjela.
Dobro.
Bok.
ISTOČNA OBALA, SAD
Vidjevši grob moje majke po prvi put...
...preplavilo me sjećanje na prošlost.
Da.
Na površinu su isplivale sve uspomene.
Nije joj bilo lako nakon rata s petero djece.
Bez novca...
MAMA
Moja sestra pravilno je postupila.
Anoniman je.
Mi znamo tko tu počiva i tko je mama,
a drugi ni ne trebaju znati.
HEDWIG HÖSS PROLAZILA JE ISPOD RADARA DO 1964.
POZVANA JE KAO SVJEDOKINJA NA SUĐENJE BIVŠIM ZAPOSLENICIMA AUSCHWITZA
Svjedokinja Hedwig Höss, kućanica, Njemačka.
Koliko godina imate?
Pedeset sedam.
Pedeset sedam. Vi ste udovica.
- Da. - Gdje živite?
- U Ludwigsburgu. - Jeste li zaposleni?
- Ne. - Ne.
Zanima me od čega svjedokinja živi i prima li podršku...
organizacija kojima je...
njezin muž nekoć pripadao?
Je li vaša majka ikad imala kontakta s drugim nacistima ili bivšim nacistima?
Nije.
Nismo dobivali mnogo pomoći.
U dva navrata dobili smo paket iz Južne Amerike.
A jednom su nas posjetili ljudi
koji su poslovali...
s mojim ocem, dostavljali stvari.
Moja majka nije...
dobivala obiteljsku mirovinu ili nešto slično.
Jer je vaš otac bio ratni zločinac?
Da.
Sjećam se svoje bake, Hedwig.
Nekad bi nam došla u posjet kad smo bili mali.
Držala se kao da je gospodarica kuće.
Moja je se majka uvijek plašila.
Nosila je bijelu pregaču, kosu svezanu u punđu.
Bila je i prilično krutih pogleda.
Nikad s njom nisam razgovarao o Holokaustu kao dijete.
Mama mi je rekla
da kod nje postoji otpor stvarnom priznanju
i nazivanju toga onime što je bilo, masovnim ubojstvom, Holokaustom.
Naravno, gledao sam milijune ljudi koje je ubio njezin muž.
Moja baka, Hedwig Höss,
uzela je jednosmjernu kartu za posjet teti Püppi.
Ali govorkalo se da je uzela tabletu s cijankalijem
koju je i pokazala članovima obitelji godinama prije.
I još je uvijek kod sebe držala
sredstvo za samoubojstvo iz Drugog svjetskog rata
koje su dobili s naputkom da izvrše samoubojstvo
ako ih uhvate neprijatelji ili slično.
Što mislite o glasinama da je počinila samoubojstvo
zagrizavši tabletu s cijankalijem?
Tko?
- Vaša majka. - Ni govora.
Ni govora.
Tko je to rekao?
To nije istina.
Voljela bih umrijeti onako kako je ona. Zaspati i ne probuditi se.
Imala je tlapnje da je sve pošlo po krivu,
a sve je moglo biti tako dobro da je bilo prilike.
Govorila je da su se pod tom zvijezdom uzdigli, a potom su i pali.
Führer je bio mrtav.
Moja supruga i ja pomislili smo isto.
Sad i mi trebamo otići.
Naš je svijet pao s Führerom.
Je li bilo smisla da nastavimo živjeti?
Bit ćemo progonjeni. Tražit će nas posvuda.
Htjeli smo uzeti otrov.
Nismo to učinili radi svoje djece.
Poslije smo to u više navrata požalili.
Bili smo vezani za taj svijet.
Trebali smo propasti s njim.
Znao sam da me traži engleska služba sigurnosti,
da se moju obitelj pozorno prati,
i da se naše odaje stalno pretresaju.
Englezi su se pojavili u nekoliko kamiona punih vojnika,
dovezli se pred kuću i iskočili sa strojnicama u rukama...
jurišajući na nas kao da smo zločinačka banda.
Vikali su: „Ruke uvis!” A mi smo stali uza zid.
Rekli su nam da je naš otac bježao od Rusa,
nešto slično tome.
Poslije smo saznali da je moj otac
živio na velikoj farmi na danskoj granici.
Dana 11. ožujka uhićen sam.
Moja se otrovna ampula slomila dva dana prije.
Služba sigurnosti prema meni se odnosila veoma loše.
Paradirali su sa mnom kao da sam posebno zanimljiva životinja.
Ispitivanja nisu bila osobito ugodna.
Ali ne mogu zamjeriti ispitivačima. Svi su bili Židovi.
Sad idem u posjet mami i pokazat ću joj
jednostavno zapanjujuće dokumente koje sam primila prije 48 sati
i vjerujem da će se zgranuti kad ih vidi.
„Ja, Rudolf Franz Ferdinand Höss,
poznat pod imenom Franz Lang, nakon upoznavanja s pravima,
izjavljujem da su sljedeći iskazi točni.”
To su navodno zapisi s prvog ispitivanja
kad je Rudolf Höss uhićen,
- kad su ga pronašli u bijegu. - Bože moj.
Tko ti je to poslao?
Netko tko mi je napisao: „Moj je ujak nedavno umro
i pronašao sam ovo na tavanu, a ne znam što bih s tim.
Mogu li ih poslati vama?”
Kakvo otkriće.
Ovdje je navedeno: „Dobio sam naredbu javiti se u Berlin u lipnju 1941. Himmleru
gdje mi je otprilike rečeno sljedeće...
Htio je da za četiri tjedna stvorim
planove izgradnje u skladu s ovim uputama.
Rekao je da je taj zadatak tako složen da ga može povjeriti samo meni.
Zatvorenike se gušilo plinom, vrata su se morala čvrsto zabrtviti,
a dva spremnika ciklona B ubacivala bi se kroz male otvore.
Ljudi bi umirali za tri do deset minuta.
Nakon pola sata vrata bi se otvarala,
a tijela bi izvlačila posebna postrojba zatvorenika
koji su bili stalno zaposleni za obavljanje tog posla.
Kakvo otkriće.
Sad ti probaj poreći ovakvo što.
HÖSS JE PRVI NAVEO DETALJE NACISTIČKOG PROGRAMA MASOVNOG UNIŠTENJA.
BIO JE POZVAN SVJEDOČITI NA NÜRNBERŠKOM PROCESU
KOJI JE ZAPOČEO 4 MJESECA PRIJE NJEGOVA UHIĆENJA
Jesu li žrtve znale što im slijedi?
Većina nije jer smo poduzimali korake
da ih se drži u neznanju
kako ne bi posumnjali
da odlaze u ralje smrti.
HÖSS JE POSLAN U POLJSKU NA SUĐENJE ZA ZLOČINE.
FÜRTH, NJEMAČKA, 1946.
Dana 25. svibnja, baš na našu godišnjicu vjenčanja
odveli su me u zračnu luku i predali poljskim časnicima koji su bili ondje.
Američki avion odveo nas je u Varšavu.
Dražesni moj mališanu, uvijek zadrži svoju milu narav.
Život će te, dragi dječače, prerano oteti svijetu djetinjstva.
Sad ti, siroto moje, ostaje još samo tvoja draga, dobra mama.
„Uvijek ćeš biti tatin miljenik.”
Ovo je posljednje pismo koje mi je poslao otac.
Mislim da je moja situacija prilično jedinstvena.
Nosim golemo breme.
JUŽNA NJEMAČKA
Tijekom godina svoje službe razgovarao sam s brojnim ljudima.
SKIDANJE GENERACIJSKE KLETVE
Ljudi čije su živote obilježile kušnje, brige, tegobe...
nevolje.
Neki od njih su se pitali je li njihovo stradanje, njihova patnja,
posljedica generacijske kletve uzrokovane djelovanjem nekog pretka.
Ovo me veoma osobno pogađa u mom vlastitom životu.
Mislim, unuk sam Rudolfa Hössa...
ozloglašenog SS-ovog zapovjednika koncentracijskog logora Auschwitz.
Samo zamislite kako je imati takvog djeda.
Mislim, znate da ljudi kažu: „Kakav otac, takav sin.”
I kad sam promišljao o svojem ponašanju pitao sam se
jesam li nalik svojem djedu?
Jesam li mu donekle sličan?
Kad sam prvi put čitao knjigu Izlaska, poglavlje 20, stih 5,
užasnula me pomisao da zbog rođenja
u drugoj generaciji nakon Rudolfa Hössa,
bije me gnjev Božji...
zbog opakog, hladnokrvnog zla
koje je moj djed nanio Židovima.
Božjem narodu, narodu Izraela,
kao, dakako, i mnogim drugima.
Dopustite da ponovim ovo što Bog kaže u petom stihu.
„Kaznu za grijehe otaca
ispaštat će djeca i njihove djece djeca
do trećeg i četvrtog koljena.”
Ali Bog navodi da se generacijska kletva
te krivnja, patnja i bol koju ona donosi
mogu poništiti iskrenim pokajanjem.
Drugim riječima, ono što skida kletvu grijeha
jest krv Božjeg neokaljana Jaganjca, koji je Isus Krist.
Vjerujte i bit ćete spašeni.
Holokaust baca duge sjene.
Trauma nije samo na strani preživjelih.
Kolike su njemačke obitelji traumatizirane
koje znaju ili ne znaju što su im činili djedovi?
Smatram se aktivisticom s majušnim „A”.
Jedan od ključnih dijelova jest rad i razumijevanje
iskustva djece počinitelja.
Kod ovog se puta u London radi o susretu s mojom majkom.
A ovaj put dolazim s velikom zamolbom koja...
u meni izaziva nervozu.
Bok, mama.
- O, Maya. - Stigla sam.
- Uspjela sam. - Dobro. Jesi li dobro putovala?
Da, nije bilo loše, za razliku od nekih prošlih putovanja.
- Kako si? - Dobro sam.
Ima li novosti?
Novost je da više ne mogu voziti i osjećam se kao životinja u kavezu,
ali naviknut ću se na to.
Tako je kako je. Nema tu pomoći.
Znaš, mama...
Kanim se naći sa sinom zapovjednika
i unukom zapovjednika Auschwitza.
Da.
Djelomice motivirana, ili zapravo rekla bih,
uvelike motivirana onime što sam saznala od tebe i što si mi ispričala.
- A što ti misliš o tome? - Pa, meni je to fantastično.
Budući da se mržnja nastavlja,
a antisemitizam buja
veoma je važno pričati o tim stvarima.
Htjela sam te pitati bi li možda pošla sa mnom u Auschwitz.
Ne baš, ne bih. Znaš, moj se Auschwitz jako razlikuje od tvog Auschwitza.
Nisi zapravo bila u njemu. To želim reći.
Nisi zapravo bila u toj situaciji da ne znaš
hoćeš li preživjeti sljedeći sat ili ne.
Ne znaš što je moj Auschwitz.
I želim da ga se ne dira. Ne diraj ga.
Nemam ništa protiv sastanka s Hössovim sinom,
ali ne idem u Auschwitz.
Trebate doći k meni doma. Znaš, prilično sam onemoćala.
Svi koji nešto žele trebaju doći ovamo.
Kakva zamisao.
- Što? - Kaffee und Kuchen u tvom domu.
Da, zašto ne? Ako ćeš ti donijeti Kuchen.
OŚWIĘCIM, POLJSKA
Dakle ovo je Oświęcim,
zloglasnog i nezaboravnog imena Auschwitz.
Jako je čudno što postoji grad
u neposrednoj blizini koncentracijskog logora.
Kad se pojavila mogućnost da pratim
sina zapovjednika Auschwitza koji nikad prije nije bio u logoru...
i njegova sina, mog vršnjaka, da mogu svjedočiti
njihovu svjedočenju onom što nikad prije nisu vidjeli,
na neki je izopačeni način bio dar.
Nikad nisam imao potrebu otići u koncentracijski logor u Auschwitzu.
Ne možemo vratiti vrijeme unatrag, moramo se suočiti sa sadašnjošću.
Kai me zamolio da odemo onamo i vidimo to.
Mislio je da bi to moglo biti dobro.
Hössovi i ja prvi smo se put našli u kafiću
uz zadnju preostalu sinagogu u Oświęcimu,
u kojem je živjela mnogobrojna židovska zajednica.
Bilo je kao da je stalo vrijeme. Osjetila sam da smo svi ostali bez daha.
- Pozdrav. - Pozdrav. Teško je naći prave riječi.
Da, znam.
Ovo je teret koji nosim na srcu, znate...
Da.
A ja vas mogu samo moliti za oprost. Ništa više.
Meni će biti jako teško otići onamo sutra...
i na svoje oči vidjeti...
ono o čemu sam čitao.
Da. Razumijem to.
Po volji esesovskog vođe Himmlera
Auschwitz je postao najveće postrojenje za istrebljenje ljudi.
Kad mi je on osobno dao naredbu
da priredim mjesto za masovno istrebljenje u Auschwitzu
i da osobno provodim to istrebljenje,
nisam imao nimalo pojma o razmjerima i posljedicama.
Ta je naredba bila neobična, dapače monstruozna.
Ali zbog opravdanja mi se postupak istrebljenja činio ispravnim.
INTERVJU NA BBC-JU, TRAVANJ 1945.
Liječnik i zapovjednik stajali su na rampi kad su pristizali vagoni
i probir se zbivao nama pred očima.
Desno, lijevo.
Desno znači život, lijevo dimnjak.
Dakle ovo su krematoriji...
- plinska komora. - Da.
Što je...
vjerovali ili ne možda stotinu koraka dalje
od mjesta na kojem je moja majka svirala sa ženskim orkestrom.
Vagon za vagonom prolazio bi ovuda,
uz glazbenu pratnju, a ljudi...
koji su odlazili u smrt...
došli bi u ovu zgradu...
rekli bi im da se svuku,
mislili bi da idu na tuširanje...
i rekli bi im da uredno slože svoje cipele i odjeću
kako bi ih lako opet pronašli.
A u sljedećih pola sata bili bi ubijeni plinom.
Šokantno je da su se služili tom zlom obmanom
kojom se ove ljude držalo u uvjerenju da je negdje...
Da je postojao tračak nade za njih, možda sigurnosti, da su čak morali...
Kako ste rekli, da su trebali uredno složiti odjeću
i otići na tuširanje
i možda su tako sprječavali izbijanje panike,
jer da su te tisuće ljudi počele paničariti...
- Da. - ...bilo bi vrlo teško
obuzdati ih. To je tako užasno.
Schrecklich, kako se kaže na njemačkom. Pravi horor.
A onda te pogodi shvaćanje tko je to činio?
Nitko drugi doli moj djed.
Stravično je kad vidim...
što je on ovdje radio.
Teško mi je to povjerovati i velik mi je šok...
Da.
...jer...
mi smo ga poznavali kao drukčiju osobu.
174 M OD OBITELJSKE KUĆE HÖSSOVIH
Morao sam svjedočiti samoj smrti kroz špijunku na plinskoj komori.
Morao sam svjedočiti svim postupcima.
Morao sam danonoćno gledati,
kako odvlače i spaljuju trupla...
uklanjaju zube...
režu kosu, jezovitost svega sat za satom bez kraja
Morao sam sve to raditi jer sam morao svima pokazati
da sam osobno voljan nazočiti svemu
kao što sam zahtijevao od onih kojima sam zapovijedao.
Smrad paljevine širio se na kilometre
i navodio sve žitelje da govore o paljenju Židova.
Mislim da nitko nije činio to što je činio on u tim razmjerima.
To je činjenica.
Neporeciva je činjenica da je moj djed doista...
najveći masovni ubojica u povijesti čovječanstva.
Nemam riječi.
Ne znam što bih rekao.
Ovo je za mene užas.
Je li ovo neočekivano? Jeste li si ovo tako zamišljali?
Ne.
Ovo je nezamislivo.
Nein.
Samo se možemo nadati da se ovo neće negdje ponoviti...
i da smo iz ovoga nešto naučili.
Mislim da nismo...
inače ne bi ponovo rastao antisemitizam.
Neka javnost u meni i dalje vidi krvoločnu zvijer
surovog sadistu...
ubojicu milijuna.
Jer ljudi ne mogu zamisliti
da je zapovjednik Auschwitza bio išta drukčiji.
Nikad ne bi mogli shvatiti da je i on imao srce.
Rudolf Höss.
Mislim da je pomalo frizirao svoju sliku u javnosti.
Došao je do kraja puta. Smrt je bila neizbježna.
HÖSS OSUĐEN
Rudolfa Hössa, odanog slugu zločinačkog nacističkog režima
Međunarodni vojni sud osudio je na smrt.
Rudolf Höss, osnivač najvećeg logora smrti u povijesti
tipičan je predstavnik njemačkog naroda.
Slijepa poslušnost, užasavajuća okrutnost i pohlepa moćnika.
Što je smrtna kazna u usporedbi s opačinom njegovih zločina.
Sada znam što je moj otac činio u Auschwitzu...
a za to je morala postojati cijena.
I to je bila smrt vješanjem.
Ovo je posljednja izjava Rudolfa Hössa, moga djeda, prije njegova pogubljenja.
„Savjest me tjera na sljedeću izjavu.
U samoći svoje zatvorske ćelije došao sam do gorke spoznaje
da sam počinio ozbiljan grijeh protiv čovječnosti.”
Kao zapovjednik Auschwitza provodio sam dio okrutnih planova
Trećeg Reicha za istrebljenje ljudi.
Čineći to, nanio sam ozbiljnu štetu ljudskim bićima i čovječanstvu.
Sada ću životom platiti ono za što sam odgovoran.
Čujem te.
Neka mi Gospodin Bog jednoga dana oprosti za ono što sam učinio.
Mislite li da bi se nešto poput Holokausta moglo ponoviti?
Moglo bi, nešto poput Holokausta moglo bi se ponoviti.
Pogledajte samo današnji svijet. Izgleda drukčije.
Da, moglo bi se ponoviti, jer se mi ljudi ponašamo užasno loše.
LONDON, UJEDINJENA KRALJEVINA
Nikad nisam sreo nekoga tko je preživio koncentracijski logor.
Naježio sam se,
podigla mi se kosa na glavi.
Vidjeli smo i doživjeli Auschwitz iz različitih perspektiva.
Nosio sam obiteljsku krivnju.
- Danke. - Uđite.
Moja mama, Anita Lasker Wallfisch.
- Povijesni trenutak. - Da, tko bi to mogao zamisliti.
Nevjerojatno.
Divno. Fantastično.
Sin zapovjednika Auschwitza sjedi u domu Anite Lasker.
Kako je to moguće?
Da.
Jeste li prvi put bili u Auschwitzu?
Da.
To je bilo hrabro od vas.
To je korak koji se može poduzeti...
ali ne može ništa promijeniti.
Nitko to ne može.
Moj je otac bio svim srcem Nijemac.
Željezni križ.
Bili smo Nijemci.
Svijet je sulud.
Mi živimo s tom krivnjom.
- Da. - Da.
Niste mogli birati čiji ćete sin biti.
Nisam ni ja.
Mrzite li sad svoga djeda? Što osjećate?
Mrzio bih ga, da. Moglo bi se tako reći.
- Mrzim ga, da. - A vi?
Gledajući unatrag, mrzite li svog oca ili vam je još uvijek vaš dragi tata?
Nein...
- Nijedno - Nijedno. Sad ste neutralni.
Inače to ne bih mogao podnijeti.
- Da. - Da.
Veoma je čudnovata situacija da sjedimo ovdje zajedno
i razgovaramo o tom užasnom dobu.
I ovdje ste vi koji niste ništa znali o tome
jer je postojao zid između užasa i normalnog života.
Nekomu poput vašeg oca, ti su Židovi izgledali kao štetočine.
- Ne ljudi, štetočine. - Da.
Trebali su vam Židovi da biste se na nekom iskaljivali za vlastite nedostatke.
- Razumijete. - Da.
Svi su Židovi bogati i tako to, oni su samo ljudi.
I vrijeme je da prestanemo s tom glupom mržnjom prema Židovima.
Židovi su narod izabran od Boga.
Ali za što smo izabrani? Znate onu poznatu molitvu Židova...
Dragi Bože, sada malo biraj nekoga drugog
da bude izabrani narod, znate? Što smo mi skrivili?
Što smo skrivili?
Danas momak s kapicom na glavi nije siguran od opasnosti.
Dakle nismo još dovoljno napredovali.
Još imamo mnogo posla.
Imamo odgovornost, mi iz druge generacije,
nastaviti komunicirati
i govoriti o čovječnosti i manjku...
I pobrinuti se da se ne zaboravi, okrenuti novi list.
Nema oprosta za ono što se zbilo.
Ali važno je da međusobno razgovaramo...
i da se razumijemo.
Ovo je prelazak na novu razinu, ne ono što je učinjeno,
nego ono što činimo sad. To je važno.
Da, bio je to svakako jedinstven trenutak
kad je sin zapovjednika Auschwitza ušao u moju kuću,
sjeo u stolicu nasuprot meni i kad smo zajedno popili šalicu kave.
Na neki je način to bilo prelijepo.
Moj djed, Rudolf Höss,
bio je odgovoran za istrebljenje dvije trećine Židova Europe.
Trideset godina nakon što je prešao Judejsku pustinju
u Prvom svjetskom ratu, ovdje je osnovana židovska država...
u nadi da će zaštititi buduće generacije.
U SJEĆANJE NA DENNISA BLAIRA
Prijevod titlova: Ksenija Švarc