Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ir dīvaini būt kopā ar tēvu šeit, Jūdejas tuksnesī,
ko vectēvs šķērsoja 1917. gadā, Pirmā pasaules kara laikā,
kad viņš bija jaunākais apakšvirsnieks vācu armijā.
Pēc 30 gadiem, kad viņš tuvojās nāvei, viņš rakstīja:
"Ebreju dzīve un nāve ir mīkla, ko es nespēju atrisināt."
Viņš tobrīd bija nogalinājis vairāk cilvēku nekā jebkurš cits.
KOMANDANTA ĒNA
OSVENCIMA, POLIJA
LEĢIONU IELA
Es to atceros lielāku.
Mans dzimšanas gads.
Šķiet, māju uzcēla 1937. gadā.
Šeit...
Šī bērnībā bija tava mazā valstība.
Šī bija mūsu dzīvojamā istaba.
HANSS JIRGENS HESS
Te bija ādas dīvāni,
brūni atzveltnes krēsli.
Tas vienmēr bija kas īpašs,
kad bijām dzīvojamajā istabā.
Ziemassvētkos, dzimšanas dienās...
Ģimene bija kopā.
Mans tēvs nebija formas tērpā.
Viņš bija baltā kreklā
ar tauriņu
un smēķēja cigāru.
Vecmamma man iedeva šo.
Skaties.
Jā. Jā. Jā.
Tas bija pēc manas jaunākās māsas piedzimšanas.
Pēc 80 gadiem.
Mans tēvs bija Rūdolfs Hess,
Aušvicas komandants.
Mana ģimene pārcēlās uz Aušvicu,
kad man bija trīs vai četri gadi.
Mēs dzīvojām blakus viņa darbavietai.
STĀT! STOP!
Kā bērni mēs domājām, ka tas ir cietums...
STĀT
...un ka viņš ir priekšnieks.
AIZ ĢIMENES DĀRZA SIENAS NOSLEPKAVOJA MILJONU CILVĒKU.
LIELĀKĀ DAĻA BIJA EBREJI.
Šaušalīgs un sensacionāls
bija bijušā Aušvicas koncentrācijas nometnes
komandanta Rūdolfa Hesa paziņojums.
NIRNBERGAS PROCESS, 1946. GADS
1941. gada vasarā
mani izsauca uz Berlīni, lai es personīgi saņemtu rīkojumu
no SS reihsfīrera Himlera.
Viņš man pateica:
"Fīrers ir devis pavēli...
ebreju jautājuma galīgajam atrisinājumam.
Mums, SS, ir jāizpilda šī pavēle.
Ja to neizpildīs tagad,
šajā konkrētajā brīdī,
ebreji vēlāk iznīcinās vācu tautu."
Labi.
Skaties.
Jā.
Mans bumbvedējs.
Kurš to uztaisīja? No kurienes tas bija?
Ko tādu nevarēja nopirkt rotaļlietu veikalā.
Nē, nē.
Viens no ieslodzītajiem to uztaisīja kopā ar savu grupu.
- To uztaisīja tev? - Jā.
Dzimšanas dienā.
Ebreju ieslodzītie?
KAJS HESS
Nezinu, vai viņi bija ebreji.
Iespējams, viņi bija poļi, nevis ebreji.
- Skaidrs. - Jā.
Man Aušvicā bija ļoti jauka un idilliska bērnība.
Mana māsa Pipi un es vienmēr bijām kopā.
Airējām pa upi kopā ar tēvu
vai arī spēlējāmies dārzā ar suņiem.
Pa šīm kāpnēm kāpām uz savām guļamistabām.
Te varējām skatīties laukā.
Te bija plašs mauriņš,
un pašā galā bija krematorija.
- No šejienes varēja redzēt krematoriju? - Jā.
Toreiz nebija koku.
Kad biju bērns, es nezināju, kas tur patiesībā notiek.
Nē, neko.
Varšavas lidostā nolaižas lidmašīna
ar bijušajiem augsta ranga nacistiem,
kas vācu okupācijas laikā
Polijā ieņēma augstus amatus.
Viņi apsūdzēti neskaitāmos noziegumos pret cilvēci.
Bekmans, bijušais Krakovas gestapo vadītājs,
Daume, Vācijas valdības pilnvarotais pārstāvis Polijā.
Hess, Aušvicas koncentrācijas nometnes komandants.
Šis vīrs izteica bezprecedenta atzīšanos,
ka viņš bijis atbildīgs par miljoniem cilvēku
vardarbīgo nāvi.
Varšavas tiesa izlems katra vainu.
CIETUMĀ GAIDOT PRĀVU, RŪDOLFS HESS SARAKSTĪJA AUTOBIOGRĀFIJU.
Es neesmu rakstnieks.
Rakstīšana nekad nav bijusi mana stiprā puse.
Es pierakstīju visu tā, kā es to atceros.
Mana dzīve bijusi spilgta un daudzveidīga.
PALESTĪNA, PIRMAIS PASAULES KARŠ
Mans liktenis vadījis mani cauri dzīves kāpumiem un kritumiem.
Man bija divi ceļveži,
kopš kā vīrs atgriezos no kara, kurā iesaistījos kā skolas puika.
Mana tēvzeme un mana ģimene.
Tēvs mums neko nestāstīja par savu darbu.
Pilnīgi neko.
Es domāju, ka viņš kārtoja dokumentus, kārtoja lietas.
Un viss.
Es nedomāju, ka viņš...
būtu iesaistījies personīgi. Nespēju to iedomāties.
Masu slepkavībā?
Jā.
Es kļuvu par jaunās nometnes komandantu Aušvicā.
Es pats negaidīju, ka mani tik drīz iecels par komandantu.
Un tas nebija viegls darbs.
HESAM VAJADZĒJA IZVEIDOT VĀCIJAS LIELĀKO KONCENTRĀCIJAS NOMETNI.
TĀ ATRADĀS 39 KVADRĀTKILOMETRUS LIELĀ TERITORIJĀ, KO NACISTI DĒVĒJA
PAR "INTEREŠU ZONU".
No nekā un bez jebkādiem resursiem
man vajadzēja pēc iespējas ātrāk uzbūvēt kaut ko milzīgu.
Nometni bija jābūvē krievu karagūstekņiem.
Viņi ieradās pilnīgi nevarīgā stāvoklī.
Mēs devām viņiem papildporcijas, bet bez panākumiem.
Viņi mira kā mušas.
Kanibālisma gadījumi nebija nekas neparasts.
No vairāk nekā 10 000 krievu karagūstekņiem,
kam vajadzēja kļūt par galveno darbaspēku,
1942. gada vasarā dzīvi bija vairs tikai pāris simti.
Himlers apmeklēja Aušvicu un visu rūpīgi apskatīja.
Izbraucām cauri visai Interešu zonai.
Visu laiku pievērsu uzmanību trūkumiem. Viņš arī tos redzēja.
Viņš kliedza uz mani, kad runāju par drausmīgajiem apstākļiem.
"Neko negribu dzirdēt par grūtībām.
SS līderim nav grūtību.
Viņa uzdevums ir tās atrisināt."
Tas noziegums...
ko viņš izdarīja, ko viņš izdomāja.
Gadiem plānoja, padarīja šo koncentrācijas nometni
par efektīvāko iznīcināšanas mašīnu, kāda ir eksistējusi.
Tas bija viņa plāns. Aušvica bija viņa lolojums.
TRĪS KILOMETRUS NO HESA MĀJAS
UZBŪVĒJA PLAŠU, JAUNU NOMETNI - AUŠVICU-BIRKENAVU.
GĀZES KAMERĀS UN KREMATORIJĀ VARĒJA NONĀVĒT 10 000 CILVĒKU DIENĀ.
Aušvica kļuva par ebreju nometni,
ebreju savākšanas vietu vēl neredzētos mērogos.
Aušvicas ebrejiem vairs nebija cerību.
Viņi apzinājās, ka visi, bez izņēmuma, ir nolemti nāvei.
AUŠVICAS KOMANDANTS: RŪDOLFA HESA AUTOBIOGRĀFIJA
Ciklonu-B Aušvicā visu laiku izmantoja kaitēkļu indēšanai.
Nolēmām izmantot šo gāzi masu iznīcināšanai.
"Es pats vēroju nogalināšanu, uzvilcis gāzmasku."
Durvis bija aizvērtas, un gāzi ievadīja pa atvērumiem.
Daži iebļāvās: "Gāze!" Un sākās milzu kliegšana
un grūšanās uz abām durvīm.
Bet tās izturēja spiedienu.
Tās atvēra tikai pēc pāris stundām, kad kameru izvēdināja.
Es nezinu, cik ilgi notika nogalināšana,
bet vēl ilgu laiku varēja dzirdēt dūkoņu.
Tad pirmo reizi redzēju līķu kaudzi.
Par pašu nogalināšanu es īpaši nedomāju.
Tā bija pavēlēts, un man vajadzēja to izpildīt."
Kad pirmo reizi izlasīju sava vectēva memuārus,
mani satrieca tas, ka viņš bija kā klīnisks novērotājs,
kurš vēroja sevi un to, ko viņš dara.
Viņš bija kā zinātnieks, kurš vēro neinteresantu eksperimentu.
Tas man parādīja viņa dvēseles aukstumu.
DIENVIDVĀCIJA
Manā ģimenē par Aušvicu īpaši nerunāja.
Mans tēvs par to vienmēr klusēja.
Tā ir klusā paaudze, vai ne?
Viņi neko daudz nerunā, un...
Tagad viņš arī daudz nerunā, tāpēc tas ir smagi.
Vectēv, ko tu darīji, kad biji bērns?
Es tev jau sen gribēju jautāt,
vai kāds tavā ģimenē spēlēja instrumentu?
Man reiz bija blokflauta,
bet mani tas neaizrāva.
Es aizbāzu caurumus
un šāvu ar to zirņus.
Jā.
Mēs darījām daudz muļķību.
Mums bija viss. Baseins.
Ja tā padomā, mani mazliet satriec tas,
ka noritēja šī līksmā ģimenes dzīve
ar skaistām dāvanām, prieku, jautrību.
Viņi baudīja dzīvi, bet pārsimt metru attālumā
aiz sienām,
aiz dzeloņdrātīm apvilktām sienām slepkavoja cilvēkus.
Ja tā padomā, tas ir prātam neaptverami.
Vai tu zināji, kas notika aiz sienām?
Nē, mēs nezinājām.
Es zināju, ka reiz kādu nošāva pie žoga.
Viņš gribēja izbēgt.
Mēs bērni kādu laiku savā starpā par to runājām.
Bet citādi mēs neko nezinājām.
Nekādu dūmu.
Es no bērnības ļoti labi atceros,
ja sajutu asu smaku, vai arī kaut kas dega,
es to apzinājos.
Dūmi un pelnu plēksnes...
Nē, ne pelnu lietus, ne dūmu mākoņi.
To nebija.
Vai, tavuprāt, ir iespējams,
ka tu apspied to, ko toreiz apzinājies?
Ja kaut kas nebūtu labi,
un tur būtu bijuši dūmi,
es to būtu redzējis, es to zinātu,
un es būtu uzdevis jautājumus, jo...
Man nekad nebūtu ienācis prātā,
ka viņi dedzināja cilvēkus.
Man ir ļoti grūti iztēloties,
ka viņi neko nesaoda, nedzirdēja un neredzēja.
Manuprāt, tēvs zemapziņā, iespējams,
apspiež to, ko viņš pieredzējis.
Noslēpj dziļos apziņas slāņos,
ko viņš vairs neatceras.
Viņš aizsargā sevi, savu prātu.
BBC, 1945. GADA APRĪLIS
Šī ir Anita Laskere, Vācijas ebrejiete.
Aušvicā
veselus, dzīvus cilvēkus meta ugunī.
Citus noindēja ar gāzi.
Manas barakas bija apmēram 20 metrus
no viena no pieciem skursteņiem.
Es to visu redzēju pati savām acīm.
Visu laiku skanēja mūzika.
Es pati biju orķestrī.
LONDONA, LIELBRITĀNIJA
Aušvicā nogalināja ļoti modernizētā veidā.
ANITA LASKERE-VALFIŠA
Cilvēkus noindēja gāzes kamerā.
Tur bija pilns ar melniem dūmiem, briesmīgu smaku. Elle.
Aušvica ir elle zemes virsū.
Kad ierados Aušvicā,
izrādījās, ka tur ir orķestris,
kam vajag čellistu. Viņiem nebija čellista.
Mana ierašanās, šķiet, bija liels notikums.
Es kļuvu par vienīgo čellisti nometnes orķestrī.
Tā bija ļoti veiksmīga situācija.
Tas izglāba man dzīvību.
Mana māte piedzīvoja savu vecāku slepkavību...
MAIJA LASKERE-VALFIŠA
Pieredzēja miljoniem citu cilvēku slepkavību, cieta badu.
Visas iespējamās šausmas.
Mūsu uzdevums bija spēlēt maršus tūkstošiem cilvēku,
kuri strādāja fabrikās,
kas ieskāva Aušvicu.
Vāciešiem patika, ka viss ir glīti un kārtīgi,
tāpēc mēs spēlējām maršus, lai strādnieki varētu
soļot uz darbu mūzikas pavadībā.
Bet to arī uztvēra kā izklaidi apsargiem.
Aušvicā karavīriem bija ļoti garlaicīgi.
Tas bija ilgi pirms televīzijas vai jebkādas izklaides.
Pēc kara uzzināju, ka orķestri bija visās nometnēs.
Birkenavas nometnes komandants pēkšņi nodomāja:
"Viņiem visiem ir mūzika. Es arī gribu mūziku."
Mēs spēlējām. Cerams, nākamajā dienā vēl būsim dzīvas.
Tā tas bija.
Mamm, es tikko skatījos uz tavu čella futlāri.
Tas ir tāds...
Piemineklis, vai ne?
- Jā. - Tavas dzīves simbols kā čellistei.
Es zinu.
ANITA LASKERE-VALFIŠA, ANGĻU KAMERORĶESTRIS
Mana māte atrada veidu,
kā dzīvot pēc holokausta, nerunājot.
Viņa samierinājās ar sava veida klusumu.
Man bija tikai viena doma, kad ierados šeit. Atgūt zaudēto...
Zaudēto dzīvi, zaudēto jaunību.
Kad ierados Anglijā, neviens par Aušvicu neko nejautāja.
Mēs nolēmām: "Kāda jēga?"
Mēs par to nerunājām. Šķiet, pagāja gandrīz 50 gadu.
Un tad bērni man pateica:
"Mamm, tu mums neko neesi stāstījusi."
Bērnībā es apzinājos, ka ir lietas, par ko nerunā.
Jebkas vācisks bija slikts.
Tu savā veidā nonāc neziņā.
Tu nezini faktus, bet apzinies,
ka dziļā pagātnē noticis kaut kas ļoti briesmīgs.
Tagad kā psihoterapeite zinu, ka holokaustā izdzīvojušo bērni,
kā es, var mantot traumu,
kas savā veidā mājo psihē
bez aprisēm, formas un vārdiem,
jo nav piešķirts konteksts.
Es to jutu no mazotnes.
Bet tolaik neviens neizprata holokausta ietekmi
uz nākamo paaudzi.
Šī bija mana istaba.
Tā bija mana pirmā personīgā istaba,
bet šī nebija laimīga vieta.
Kad aplūkoju fotogrāfijas, kur esmu jaunāka par diviem gadiem,
mani pārņem skumjas.
Tie ir ļoti izmisuša bērna attēli.
Tas nav mīlīgi apaļīgs,
bet deformēts bērns.
Šīs agrīnās fotogrāfijas savā veidā simbolizē manas dzīves grūtības.
Manas mātes nebija līdzās.
Šie attēli parāda nespēju
rūpēties par mani tā, kā man to vajadzēja.
Man tās noteikti bija
sekas tam, ko māte pieredzēja holokaustā.
Es savai meitai neesmu īstā māte.
Esmu ļoti vienkārša.
Traumēta? Aizmirsti. Dzīvo tālāk.
Ja esi piedzīvojis tik neaprakstāmas šausmas,
kādas esmu piedzīvojusi es, ir ļoti grūti
būt iejūtīgai vai saprotošai.
Esmu cilvēks, kuram nevajag neko.
Nespēju saprast, kāpēc tev vajag visu.
Man tā ir pilnīga anatēma.
Man tā joprojām ir anatēma.
Tas, ko man vajadzēja, nebija pieejams.
Tev vajadzēja, lai māte būtu mājās.
Jā.
- Tā es domāju. - Jā.
Tava māte nebija mājās, jo vajadzēja pelnīt maizi.
- Jā. - Bet kā gan bērns to lai saprot?
- Jā, protams. - Jā.
Tu domā, ka mēs esam ļoti atšķirīgas.
Vai, tavuprāt, ir arī līdzības?
Nāktos pamatīgi pētīt.
- Nāktos pamatīgi pētīt. - Tiešām?
Jā.
Ļoti interesanti, ka visu mūžu
lielā mērā esmu jutusies neiederīga...
Britu sabiedrībā jebkādā nozīmē...
Vienkārši neiederīga.
Viss vienmēr ir milzīga cīņa.
Bet man paveicās,
jo man Anglijā bija ļoti pilnvērtīga dzīve,
ar ko tu netiki galā.
- Tev šis bija patvērums. - Jā.
Jāsaprot, raugoties atpakaļ, kāda Vācijā bija situācija.
Milzīgs bezdarbs, un tad uzradās jaukais Hitlera kungs.
Pēkšņi mēs atkal bijām vareni.
Jā, nacionālsociālisms guva milzu panākumus.
Es uzskatīju nacionālsociālistu pasaules uzskatu
par vienīgo, kas ir atbilstošs vācu tautai.
Antisemītisms nav nekas jauns.
Tas vienmēr ir pastāvējis visā pasaulē.
Tas kļuva redzamāks, kad ebreji pārāk daudz
sāka tiekties pēc varas.
Gribu uzsvērt, es personīgi nekad neesmu ienīdis ebrejus,
taču es viņus uzskatīju par mūsu tautas ienaidniekiem.
Vai drīkstu ko vaicāt?
Šī grāmata pastāv jau daudzus gadus.
Kāpēc tu to nekad neizlasīji?
Es tikai tagad atskārtu, ka viņš uzrakstīja grāmatu.
Iepriekš par to nezināju.
Neviens man to neteica.
Zinu, ka mājās mums bija šī grāmata vācu valodā.
Tev tā bija.
Varbūt tu to neizlasīji, bet tā grāmata
"Aušvicas komandants"
mūsu mājā bija daudzus gadus.
Es to pirmo reizi izlasīju tur vācu valodā.
Tā piederēja vecmammai.
Mamma man neteica, ka bija biogrāfija,
bet, ja būtu bijusi, es to būtu zinājis.
Es būtu to izlasījis, tas nevar būt pareizi.
Es nezinu.
Kāpēc izvairījāties no savas ģimenes pagātnes?
Holokausts ir tik briesmīga lieta...
Es vienkārši negribēju...
noslogot sevi ar to.
ZIEMEĻVĀCIJA
"AUŠVICAS KOMANDANTS"
"Zonderkomandas ieslodzītie parūpējās,
ka izģērbšanas process notika ātri,
lai upuriem nebūtu daudz laika pārdomām."
Reiz divi mazi bērni bija tā aizrāvušies ar savu spēli,
ka nemaz negribēja pieļaut, ka māte viņus no tās atrauj.
ATLASĪTI NOINDĒŠANAI
Pat zonderkomandas ebreji negribēja ņemt tos bērnus.
Nekad neaizmirsīšu mātes sejas izteiksmi,
lūdzot žēlastību, jo viņa noteikti saprata, kas notiek.
RINDĀ PIRMS IEIEŠANAS GĀZES KAMERĀ
Tie, kas bija gāzes kamerā, jau kļuva nemierīgi.
Man vajadzēja rīkoties. Visi skatījās uz mani.
Es pamāju apakšvirsniekam,
un viņš paņēma bērnus, kuri izrādīja niknu pretestību,
savās rokās un ieveda gāzes kamerā pie mātes,
kuras kliedzieni bija sirdi plosoši.
Es arī redzēju sievieti, kura centās izstumt savus bērnus no gāzes kameras,
kad vēra ciet durvis.
Raudot viņa sauca: "Vismaz ļaujiet maniem bērniem dzīvot!"
Redzot sievietes, ejam gāzes kamerā kopā ar bērniem,
es bieži domāju par savu ģimeni.
Kad izlasīju, ka viņš bija klāt
un vēroja, kā bērnus un sievietes
ieveda gāzes kamerā...
Un viņš domāja par mums, par saviem bērniem un sievu...
Es vēlos, kaut nebūtu to lasījis.
Tas ir šausmīgi.
Es tam tiešām neticēju.
Bet...
Tie bija viņa vārdi, tāpēc tai jābūt patiesībai.
LONDONA, LIELBRITĀNIJA
Es nāku no pilnībā asimilētas Vācijas ebreju ģimenes.
Mans tēvs karoja Pirmajā pasaules karā,
saņēma Dzelzs krustu... Jā, mēs bijām vācieši.
Un ebreji, bet mēs nepraktizējām ticību.
MANS TĒVS
Mans tēvs diemžēl bija pilnīgs optimists.
Viņš teica, ka vācieši nevar būt tādi muļķi.
Un tad viņš atskārta, vācieši ir tādi muļķi.
Vācijā 30. gados visiem ebrejiem atņēma pilsonību.
Mana māte un tēvs
nedomāja atgūt Vācijas pilsonību,
lai gan viņiem bija tādas tiesības.
Vācija man bija zudusi. Man tur nebija vietas.
Degu nepacietībā iegūt britu pilsonību.
Dzīve bez pases ir ļoti sarežģīta.
Taču es nolēmu, ka ir laiks iegūt savu pilsonību.
Kad man mājās piegādāja manu vācu pasi,
atceros, ka sajutu milzīgu pacilātību.
Es jutu triumfu.
Vai tev nevajag šo?
Vai pārcelsieties nākamo 28 dienu laikā?
Jā.
Vai pārcelsieties nākamo 28 dienu laikā?
Jā!
Tagad es sāku jaunu dzīvi.
Esmu nolēmusi dzīvot Vācijā,
valstī, kurā nekad neesmu dzīvojusi un kuras valodu pat neprotu.
Bet mana vieta ir tur.
Man nevajadzēja piedzimt šeit. Man vajadzēja piedzimt Vācijā.
Sveika, mamm.
Man vajadzēs laiku, lai visu sakrautu.
Vari pabraukt mazliet uz priekšu?
Nē, stop!
Vai gribi šīs gaismas?
- Nes tik šurp. - Labi.
Es daru, ko varu, mamm.
BERLĪNE, VĀCIJA
Emigrēšana uz Vāciju izpelnījās neticīgu reakciju,
jo galu galā šajā zemē noslepkavoja
manus vecvecākus, kā arī daudzus citus ebrejus.
Mani vecāki bēga no šīs valsts.
Mana māte neatgriezās Vācijā daudzus, daudzus gadus.
Mamm.
Tā, tā, tā. Vai tu dzīvo šeit?
Te tas ir.
Tā, tā, tā. Debestiņ.
Izskatās skaisti.
- Apsēdies un uzpīpē. - Jā.
Jā, vesela galerija. Jā.
Ļoti iespaidīgi.
Tev jānoņem visi tie krāmi, lai var redzēt grāmatas.
Tā ir izstāde vai grāmatu plaukts?
Nē, man patīk mani krāmi.
Manuprāt, pārcelšanās uz šejieni
ir saistīta ar domu atgūt nolaupīto dzīvi,
kā arī nenodzīvoto dzīvi.
Jā.
Kā arī to, kas varēja būt
un kas tika iznīcināts tikai aiz muļķības.
Jā. Jā. Jā.
Taču diemžēl muļķība izskatās mūžīga.
Protams, cilvēkiem vajag grēkāžus,
un pasaule šobrīd ir tādā juceklī.
Tas ir tipiski.
Tā atkal ir ebreju vaina.
Atrodoties šeit, es izjutu briesmīgu kultūras disonansi.
Saskāros ar neapzinātu antisemītismu.
- Tās nav tikai iedomas? - Nē, es neiedomājos.
Reizēm ir grūti noturēties un nebēgt prom.
- Taču uz kurieni? - Tieši tā.
- Tas ir ebreju liktenis. - Tas ir ebreju liktenis.
- Tu nekur neesi piederīga. - Jā.
Tur, kur tev vajadzētu iederēties, tur tev ir vislielākās problēmas.
Šķirošanas procesā uz rampas bija daudz incidentu.
Kad ģimenes izšķīra,
vīriešus nošķīra no sievietēm un bērniem,
ieslodzītos pārņēma liels satraukums un nemiers.
To pastiprināja to cilvēku nošķiršana, kas bija derīgi darbam.
Ģimenes par katru cenu gribēja palikt kopā.
Ebrejiem ir ļoti spēcīga ģimenes apziņa.
Viņi turas cits pie cita kā dadži.
Tiem, kam uzticēja šo briesmīgo darbu, tas deva daudz vielas pārdomām.
Tas atstāja paliekošu iespaidu.
Vairums iesaistīto bieži vērsās pie manis apgaitas laikā.
Atkal un atkal dzirdēju to pašu jautājumu:
"Vai vajag iznīcināt simtiem tūkstošus
sieviešu un bērnu?"
Kaut gan biju uzdevis to pašu jautājumu
sev neskaitāmas reizes dziļi sirdī,
norādīju viņiem, ka tāda ir fīrera pavēle.
Es teicu viņiem, ka ebreju iznīcināšana
bija vajadzīga, lai atbrīvotu Vāciju un mūsu pēctečus
no mūsu ienaidniekiem uz visiem laikiem.
Mans vectēvs kaut kā norija
nacistu ideoloģiju.
Sociālo darvinismu. Viņš to norija ar visu āķi.
Valdošā rase viņam tolaik šķita loģiska.
Viņam piešķīra Aušvicu, un viņš kā cilvēks,
viņa raksturs bija piemērots tam, lai paveiktu izcilu darbu.
DIENVIDVĀCIJA
Tēvs, pateicamies Tev par Tavu vārdu.
Pateicamies par Tavu mīlestību, par Tavu pacietību.
Tu rūpējies par mums kā saviem bērniem, Dievs.
Pateicamies par Tavu svētību.
Es lūdzu to visu Jēzus vārdā. Āmen.
- Labi, ķerieties klāt. - Dāmām priekšroka.
Ķerieties klāt, ķerieties klāt.
Esmu mācītājs Bībeles baznīcā, Štutgartē.
Mēs kalpojam starptautiskai kopienai,
kas ietver cilvēkus no amerikāņu armijas bāzēm un citus ārzemniekus.
Mums katru mēnesi ir vīriešu lūgšanas brokastis.
Baznīcas vīrieši pilnvērtīgi,
dievbijīgi pavada laiku, tas arī viss.
Vai jums visiem pietiek vietas?
Studijās viņš domā par mūsdienu vīriešiem,
par kristiešiem, par jebkuriem vīriešiem.
Vīrieši 21. gadsimtā. Kāda ir mūsu misija?
Bībele mūs mudina būt līderiem.
Līdz ar līderību nāk liela atbildība.
Ne tikai tajā, ko mācām mājās,
bet arī tajā, kā katru dienu mijiedarbojamies ar Dievu.
Jā.
Kad kļuvu par kristieti un izlasīju Veco Derību,
tajā ir runa par tēvu grēkiem,
par ko Dievs liek atmaksāt trešajā, ceturtajā paaudzē.
Un es nodomāju: "Oho!"
Mans vectēvs bija enerģisks, godkārīgs, pedantisks cilvēks.
Bet tādā pakāpē, ka kļuva par briesmoni,
par nežēlīgu slepkavu. Bet viņš nebija modrs.
Nedomāju, ka varam kļūt par masu slepkavām,
bet, manuprāt, katrs cilvēks, mēs visi
varam aiziet pilnīgi nepareizā virzienā.
Liels paldies. Aizlūgsim.
Domājot par mana vectēva mantojumu,
Hesu ģimenes rokas mirkst asinīs.
Cilvēki joprojām cieš. Pat manā ģimenē.
Gandrīz 80 gadus vēlāk.
AUSTRUMKRASTS, ASV
Neesmu saticis savu māsu 55 gadus.
Degu nepacietībā viņu ieraudzīt.
Varbūt varēsim parunāt par mūsu
pagātni un bērnību.
Man ir pārsteigums.
Bērnībā mēs spēlējām "varžu ķēniņu".
Es biju varžu ķēniņš, un man vajadzēja atnest
princeses zelta bumbu,
kas bija iekritusi dīķī,
bet es īsti negribēju to darīt.
Sveiks, varžu ķēniņ.
Princese!
Kā redzi, esmu varžu ķēniņš ar kroni.
Ak Dievs. Paskaties uz varžu ķēniņu.
Apmēram pirms 80 gadiem tava zelta bumba iekrita dīķī.
Ak Dievs.
Tu teici, lai to sameklēju.
Vajadzēja 80 gadus, lai to atrastu,
Ak Dievs. Nāc iekšā.
Man vajag...
Es nevaru bez spieķīša.
Jā.
Ak vai.
PIPI.
Ak Dievs.
Tu biji "Balenciaga" modele.
Jā.
Abi esam mazliet novecojuši.
Kā tev klājas?
Man nav labi,
jo vēzis kaitē manam ķermenim.
Tas nav labi.
Neko nevar līdzēt.
Es priecājos, ka tagad esi šeit.
Tu esi labi ģērbies. Skaistas kurpes.
Der tikai labākās.
Tur ir mamma un tētis.
Jā.
Viņu kāzu foto.
Skat...
Mēs abi pie peldbaseina.
Skaisti.
Manai ģimenei Aušvicā bija jauka dzīve.
Manai sievai bija ziedu paradīze.
Bērni varēja baudīt bezrūpīgu un patīkamu dzīvi.
Vasarā viņi plunčājās dārza baseinā.
Bet lielākais prieks bija, kad tētis peldējās kopā ar viņiem.
Bieži vien tieši mājās manas domas pēkšņi pievērsās
dažiem no iznīcināšanas procesiem.
Bieži vien, kad redzēju mūsu bērnus laimīgi rotaļājamies,
sievu sajūsminātu par mūsu jaunāko mazulīti,
es domāju: "Cik ilgi vēl turpināsies mūsu laime?"
Es prātoju...
Kad tu izlasīji tēta grāmatu,
vai tā raisīja pārdomas?
Nē.
Vai tas lika kaut ko atcerēties?
Man ir labas atmiņas.
Mums bija skaista māte un tēvs.
- Jā. - Skaisti.
Daudziem cilvēkiem nav tik labas...
- Jā. - ...dzīves.
Jā, pareizi.
Kad viņš grāmatā piemin to, ka bija pie gāzes kamerām,
kad tur ieveda sievietes un bērnus.
Kā tas liek justies, kad par to domājat?
Es biju ļoti bēdīga. Reizēm redzu murgus,
jo viņš bija vienīgais, kurš pateica, kas tur notika.
Viņš bija labs cilvēks.
Jūs domājat, viņš bija godīgs par savu lomu masu iznīcināšanā?
Jā, bet viņš tajā iesaistījās un nespēja no tā izkļūt.
Un kā ar jūsu māti Hedvigu?
Domā, mamma zināja vairāk
un bija vairāk iesaistīta visā tajā stāstā?
Es tā nedomāju.
Nespēju to iedomāties.
Ja tā bija,
tētis to noteikti būtu pieminējis savā grāmatā.
Jā. Mēs nekad par to nerunājām.
Mamma visam piekrita.
Jā.
Viņa pasargāja mūs no tā visa
un darīja tā, lai mums viss būtu jauki.
Mamma daudz ko pārdzīvoja.
Jā.
Viņa vienmēr bija laipna.
Es nekad Aušvicā neredzēju neko sliktu.
Vienmēr viss bija skaisti.
Tad karš beidzās, un viss sabruka.
Žēl, ka esam tik tālu viens no otra.
Mēs būtu varējuši to visu izrunāt...
Jā.
Lai labāk tiktu ar to galā.
Jā. Dzīvē ne viss notiek tā, kā tu gribi.
Pareizi.
1942. gada beigās
manai sievai toreizējais Augšsilēzijas
reģionālais līderis atklāja,
kas notiek manā nometnē.
Mana sieva jautāja, vai tas ir tiesa,
un es atzinu, ka tā ir.
Tas bija vienīgais reihsfīreram lauztais solījums.
Citādi es nekad ne ar vienu par to nerunāju.
Nedomāju, ka mana māte to zināja.
Viņai varbūt bija aptuvena nojausma,
bet viņa noteikti nezināja sīkumus.
Es par to vairs negribu runāt.
Jums tas ir...
Nomācoši.
- Nomācoši? - Jā, jā.
Reizēm es pat domāju:
"Kāpēc man ir tik ļoti
jācieš fiziski?"
Es pat nodomāju:
"Vai Dievs dusmojas uz mani mana tēta dēļ?"
Bet es noteicu: "Es nekad nedusmošos uz tēvu."
Viņš noteikti bija ļoti spēcīgs cilvēks,
lai šādi dzīvotu un darītu to, ko vajadzēja darīt.
Tā...
Viņam vajadzēja būtībā nogalināt vairāk nekā miljonu cilvēku...
Es tā nedomāju.
Paraugieties uz cilvēkiem, kas esot nomiruši tajā nometnē,
bet kāpēc izdzīvojušie nenomira?
Viņi joprojām dzīvo...
Viņi tagad saņem naudu no Vācijas vai ebrejiem.
Un, saprotiet...
Tu vienkārši tici tam, kam vēlies ticēt.
Vai jums šķiet, ka jūs to noliedzat?
Nē. Kāpēc?
Kā bija, tā bija.
Tas bija Trešais reihs.
Tas bija sen.
Tā visa ir vēsture. Ko es varu darīt? Ko varu teikt?
Daudz laimes dzimšanas dienā
LONDONA, LIELBRITĀNIJA
Daudz laimes dzimšanas dienā
Daudz laimes dzimšanas dienā, mīļo mamm
Daudz laimes dzimšanas dienā
Tev ar elpu un skābekļa padevi viss kārtībā.
Ļoti labi!
Man ir gandrīz simt gadu. Nezinu, kāpēc man tā jānoveco.
Jābūt kādam iemeslam.
Daļa no mums, paldies Dievam, kas piedzīvoja to visu, joprojām ir dzīvi.
Kad mūsu vairs nebūs... Viss.
Mamma vienmēr saka, viņai nepatīk dzimšanas dienas, nepatīk kņada.
Lai liek viņu mierā, un tā tālāk.
Bet šodien viņa atzīmē savu 98. dzimšanas dienu,
un viņu ieskauj ļoti tuvi cilvēki.
Tas ir neticami, Anita, ka tavi vecāki
bija tuvos draugos ar maniem vecvecākiem.
Jā, mēs bijām lieliski draugi.
Mans stāsts ir tipisks ebreju stāsts.
Džūdijas vectēvs un mans tēvs ļoti laimīgi dzīvoja Vācijā.
Kad sākās nebūšanas,
Džūdijas ģimenei pietika saprašanas aizbraukt.
Viņi mudināja arī manu tēvu braukt prom.
Mans tēvs aizbrauca uz Palestīnu. Kad viņš atgriezās, pateica:
"Es negribu dzīvot tuksnesī."
Taču Džūdijas ģimene izdzīvoja, bet mans tēvs - ne.
VROCLAVA, POLIJA,
Šī ir vieta, no kuras nāk mana ģimene.
Tagad tā ir Vroclava, Polijā.
Lai arī tā vairs nav Breslava, man tā vienmēr būs.
Man tas ir jādara.
Man jāsavieno mūsu ģimenes vēstures daļas
vienā stāstā, kas turpina dzīvot.
Tāpēc man ir jābūt šeit...
Tāpēc, ka tas viss ir daļa no viena stāsta.
Manas jaunības atmiņas ir ļoti laimīgas.
Man bija divas māsas, Marianna un Renāte.
Mans tēvs bija jurists, un mana māte bija ļoti talantīga vijolniece.
"Kultūra" mūsu mājā bija rakstīta ar lieliem burtiem.
Mums ir liela Breslavas fotogrāfiju kolekcija,
Mana mamma dzīvoja dzīvojamā namā,
skaistā dzīvokļu mājā ar brīnišķīgu terasi.
Zinu, ka tās vairs nav,
bet es nevarēju iedomāties, kas ir tās vietā.
ANITA, RENĀTE, MARIANNA
Mēs bijām normāla ģimene.
Līdz ar Hitlera atnākšanu vairs nebijām normāli.
Robežu slēdza un...
Bija par vēlu, lai visa ģimene tiktu prom.
Un tad sākās karš.
Tās bija beigas visam.
1942. gadā sākās izsūtīšana.
Un manus vecākus izsūtīja uz austrumiem.
Maniem vecvecākiem
24 stundas iepriekš gestapo izteica brīdinājumu,
ka viņiem nākamajā dienā jāierodas
vietā, kur notika ebreju savākšana.
Mana māte visu nakti kravājās,
un mana vecāmāte raudāja otrā istabā.
Es zinu, ka mans vectēvs tajā vakarā nosirmoja.
Mana māte gribēja braukt ar vecākiem, bet mans vectēvs pateica:
"Nē, tu drīz ieradīsies tur, kurp mēs dodamies."
IZBICA, POLIJA
Manus vecvecākus izsūtīja uz vietu, kas saucas Izbica.
Man jāatstāj kaut kas simbolisks,
lai jūs zinātu, manas mammas čells burtiski izglāba viņas dzīvību.
Brīnumainā kārtā mans vectēvs spēja nosūtīt
divas zīmītes manai mātei un viņas māsai.
Pēdējā bija psalms:
"Paceļu acis turp, kur nāk mana palīdzība. Mana palīdzība nāk no Tā Kunga."
"Sūti pārtiku. Māmiņa nespēj parakstīt. Viņa nejūtas labi."
Es sapratu, ka viņa jau bija mirusi.
Mani vadīja vēlme radīt
kaut kādu piemiņu maniem vecvecākiem.
Tas notika. Šie cilvēki dzīvoja.
Un šie cilvēki bija mani vecvecāki
un miljoniem citu, kuriem nav kapu.
Gribu piezvanīt mammai.
- Sveika, mamm. - Sveika. Kur tu esi?
Vai redzi?
Kas tas ir?
- Tavi vecāki. - Kas?
Tavu vecāku foto, un sveces, ko aizdedzināju.
Jā, nevarēju atpazīt. Ļoti jauki.
Bet es gribētu...
Jā, jā, tagad redzu.
Es smēķēju vecvecāku klātbūtnē un sajutos vainīga.
Kur tieši tu tagad esi?
Es atrodos Izbicas vidū.
Tas ir tikai ciemats, vai ne?
Nē, es esmu lielā mežā.
Kas tas?
Vēl viens memoriāls.
Kas tur teikts?
Es neprotu ivritu un poļu valodu,
bet es izdarīju to, ko gribēju.
Labi, labi.
Atā.
AUSTRUMKRASTS, ASV
Pirmo reizi redzot mātes kapu...
MAMMA, 1908. - 1989.
...pārņem emocijas, domājot par pagātni.
Jā.
Atgriežas visas atmiņas.
Viņai pēc kara nebija viegli ar pieciem bērniem.
Bez naudas...
MAMMA
Mana māsa rīkojās pareizi.
Tas ir anonīms.
Mēs zinām, kas te atdusas, un kas ir mamma.
Nevienam citam tas nav jāzina.
HEDVIGA HESA TURĒJĀS ĒNĀ LĪDZ 1964. GADAM.
VIŅU IZSAUCA LIECINĀT AUŠVICAS BIJUŠĀ PERSONĀLA TIESAS PRĀVĀ.
Lieciniece Hedviga Hesa, mājsaimniece, Vācija.
Cik jums gadu?
Piecdesmit septiņi.
Piecdesmit septiņi gadi. Jūs esat atraitne.
- Jā. - Kur jūs dzīvojat?
- Ludvigsburgā. - Vai jums ir darbs?
- Nē. - Nē.
Es gribētu zināt, no kā lieciniece dzīvo. Vai viņu atbalsta...
organizācijas, kurās...
reiz bija iesaistīts viņas vīrs?
Vai jūsu māte kontaktējās ar citiem nacistiem?
Nē.
Mēs nesaņēmām īpašu palīdzību.
Divas reizes saņēmām paciņu no Dienvidamerikas.
Vienu reizi mūs apciemoja cilvēki,
kas agrāk sadarbojās...
ar manu tēvu, veica piegādes.
Mana māte nesaņēma...
ne atraitnes pensiju, ne ko tamlīdzīgu.
Jo jūsu tēvs bija kara noziedznieks?
Jā.
Es atceros savu vecmammu Hedvigu.
Kad bijām mazi, viņa reizēm ciemojās.
Viņa bija kā muižniece.
Mana mamma vienmēr no viņas baidījās.
Viņai bija balts priekšauts. Mati sakārtoti copē.
Viņas uzskati bija ļoti stingri.
Bērnībā es ar viņu nekad nerunāju par holokaustu.
Mamma man teica,
ka to izvairījās atzīt,
saukt lietas īstajos vārdos: masu slepkavība, holokausts.
Viņas vīrs nogalināja miljoniem cilvēku.
Mana vecmamma Hedviga Hesa,
viņa iegādājās vienvirziena biļeti, lai apciemotu tanti Pipi.
Bet baumoja, ka viņa norija cianīda kapsulu,
ko viņa sen iepriekš esot parādījusi ģimenes locekļiem.
Viņai joprojām bija
šis pašnāvības rīks no Otrā pasaules kara,
ko viņiem visiem izsniedza, lai izdarītu pašnāvību,
ja viņi nonāktu ienaidnieka gūstā.
Ko jūs domājat par baumām, ka viņa izdarīja pašnāvību,
pārkožot cianīda kapsulu?
Kas?
- Jūsu māte. - Nekādā gadījumā.
Nekādā gadījumā.
Kurš to teicis?
Tas nav tiesa.
Es gribētu nomirt tā, kā viņa - aiziet gulēt un nepamosties.
Viņa uzskatīja, ka viss nogāja šķērsām,
bet varēja būt ļoti labi, ja vien būtu tāda iespēja.
Viņa teica, ka mēs cēlāmies un kritām līdz ar to zvaigzni.
Fīrers bija miris.
Man ar sievu vienlaikus iešāvās prātā tā pati doma.
Tagad jāaiziet arī mums.
Mūsu pasaule sabruka līdz ar fīreru.
Vai mums bija jēga turpināt dzīvi?
Mūs vajātu. Mūs meklētu visur.
Mēs gribējām iedzert indi.
Mēs to neizdarījām savu bērnu dēļ.
Vēlāk es to vairākkārt nožēloju.
Mēs bijām savažoti ar to pasauli.
Vajadzēja aiziet kopā ar to.
Es zināju, ka angļu militārā policija mani meklēja,
kā arī to, ka manu ģimeni stingri novēroja.
Viņu mītni pastāvīgi pārmeklēja.
Angļi atbrauca kravas mašīnās, kas pilnas ar karavīriem.
Viņi piebrauca, izlēca ar ložmetējiem...
Nāca mums virsū, it kā mēs būtu kādi noziedznieki.
Viņi kliedza: "Rokas augšā!" Mūs nostādīja pie sienas.
Mums pateica, ka mūsu tēvs bēguļo no krieviem.
Kaut ko tamlīdzīgu.
Vēlāk uzzinājām, ka mans tēvs
dzīvoja lielā fermā pie Dānijas robežas.
Mani apcietināja 11. martā.
Mana indes ampula saplīsa pirms divām dienām.
Militārā policija pret mani izturējās ļoti slikti.
Mani vadāja apkārt kā tādu interesantu dzīvnieku.
Pratināšanas nebija patīkamas.
Nevaru nicināt pratinātājus. Viņi visi bija ebreji.
Tūlīt satikšu mammu. Es viņai parādīšu
apbrīnojamus dokumentus, ko ieguvu pirms 48 stundām.
Manuprāt, viņa būs satriekta.
"Es, Rūdolfs Francs Ferdinands Hess,
ar segvārdu Francs Langs, esmu brīdināts,
un ziņoju, ka tālākie paziņojumi ir patiesi."
Acīmredzot, šie ir pirmie pratināšanas dokumenti
pēc Rūdolfa Hesa apcietināšanas,
- kad viņu atrada bēguļojam. - Mans Dievs.
Kurš tev to atsūtīja?
Kāds man atrakstīja sakot: "Mans tēvocis nesen nomira.
Tos atrada viņa bēniņos, un es nezinu, ko ar tiem iesākt.
Varu tev tos nosūtīt?"
Kas par atradumu...
Viņš šeit saka: "1941. gada jūnijā vajadzēja ierasties pie Himlera Berlīnē,
kur viņš man pateica apmēram sekojošo.
Viņš gribēja, lai četru nedēļu laikā izstrādāju
būvniecības plānus saskaņā ar šīm norādēm.
Viņš piebilda, ka uzdevums ir tik grūts, ka var to uzticēt tikai man.
Ieslodzītos vajadzēja indēt ar gāzi, durvis cieši aizbultēt,
un pa maziem caurumiem iemest divas kārbas ar ciklonu B.
Cilvēki nomira trīs līdz desmit minūšu laikā.
Pēc pusstundas atvēra durvis,
un līķus izvilka īpaša ieslodzīto vienība,
kas bija nolīgti šim darbam."
Kāds atradums!
Tagad noliedziet šo.
HESS PIRMAIS SNIEDZA ZIŅAS PAR NACISTU MASU IZNĪCINĀŠANAS PROGRAMMU.
VIŅU IZSAUCA LIECINĀT NIRNBERGAS PROCESĀ,
KAS SĀKĀS ČETRUS MĒNEŠUS PIRMS VIŅA APCIETINĀŠANAS.
Vai upuri zināja, kas viņus sagaida?
Vairākums nezināja, jo tika veikti pasākumi,
lai viņus turētu neziņā,
lai viņiem nerastos aizdomas,
ka viņi dodas nāvē.
HESU NOSŪTĪJA UZ POLIJU, LAI TIESĀTU PAR VIŅA NOZIEGUMIEM.
FIRTE, VĀCIJA, 1946. GADS
25. maijā, mūsu kāzu gadadienā
mani aizveda uz lidostu un nodeva poļu virsniekiem.
LEITNANTS KLAPERTS
Amerikāņu lidmašīna mūs nogādāja Varšavā.
Manu mīļo zēn, nezaudē savu sirsnīgo iedabu.
Dzīve, manu mīļo puisīt, drīz tevi izraus no bērnības pasaules.
Tagad tev ir atlikusi tikai tava dārgā, labā māmiņa.
"Tu vienmēr būsi tēta mīlulis."
Šī bija pēdējā vēstule, ko saņēmu no sava tēva.
Manuprāt, mana situācija ir unikāla.
Es nesu milzīgu nastu.
DIENVIDVĀCIJA
Kopš esmu garīdznieks, esmu runājis ar daudziem cilvēkiem.
PAAUDŽU LĀSTA LAUŠANA
Cilvēki, kuru dzīves nomoka posts un nelaimes, grūtības...
ciešanas.
Daļa no viņiem prātoja, vai viņu nožēlojamais stāvoklis
neizriet no paaudžu lāsta, ko tiem uzlicis kāds no senčiem.
Tas ļoti tieši atsaucas manis paša dzīvē.
Esmu Rūdolfa Hesa mazdēls,
nežēlīgā Aušvicas koncentrācijas nometnes komandanta mazdēls.
Iztēlojieties, ka šāds cilvēks ir jūsu vectēvs.
Esat dzirdējuši sakām: "Kāds tēvs, tāds dēls."
Kad prātoju par savu dzīvi, es domāju:
"Vai līdzinos savam vectēvam?
Vai kaut kādā ziņā līdzinos viņam?"
Kad pirmo reizi lasīju Otrās Mozus grāmatas 20. nodaļu, piekto pantu,
es biju šausmās no domas, ka esmu dzimis
otrajā paaudzē pēc Rūdolfa Hesa,
ka Dievs mani nīst...
Neģēlīgā, aukstasinīgā ļaunuma dēļ,
ko mans vectēvs nodarīja ebrejiem,
Dieva tautai, Izraēlas tautai...
Un, protams, daudziem citiem.
Es nolasīšu vēlreiz, ko Dievs saka piektajā vārsmā.
"Esmu dusmīgs Dievs, kas tēvu grēkus
pie bērniem piemeklē un bērnu bērniem
līdz trešam un ceturtam augumam."
Bet Dievs arī saka, ka jebkuru ģimenes lāstu
un vainas apziņu un ciešanas, kas nāk līdz ar to,
var dzēst ar patiesu nožēlu.
Citiem vārdiem, grēka lāstu lauž
Dieva neaptraipītais Jērs, un Viņš ir Jēzus Kristus.
Ticiet, un jūs tiksiet pestīti.
Holokausts met lielu ēnu.
Trauma nav tikai izdzīvojušajiem.
Cik daudz vācu ģimeņu ir traumētas,
kas zina vai nezina, ko darījuši viņu vectēvi?
Es sevi uzskatu par aktīvisti. Kaut nelielā mērā.
Un viena no galvenajām lietām ir strādāt un saprast
noziedznieku bērnu pieredzi.
Šajā braucienā uz Londonu galvenais ir satikt manu māti.
Šoreiz es ierodos ar ļoti lielu lūgumu, kas...
rada manī nemieru.
Sveika, mamm.
- Maija. - Esmu te.
- Esmu klāt. - Labi. Bija labs brauciens?
Jā, nebija slikti, salīdzinot ar citām reizēm.
- Kā tev iet? - Man ir labi.
Kas jauns?
Es vairs nevaru vadīt auto un jūtos kā ieslodzīts dzīvnieks,
bet es pie tā pieradīšu.
Lai nu kā, tā nu tas ir. Tur neko nevar līdzēt.
Tātad, mamm...
Es tikšos ar Aušvicas komandanta
dēlu un mazdēlu.
Jā.
Daļēji motivēta, vai pat jāsaka,
lielā mērā motivēta pēc tā, ko uzzināju no tevis, pēc tevis teiktā.
- Ko tu par to domā? - Manuprāt, tas ir fantastiski.
Tā kā naids turpinās,
un antisemītisms zeļ un plaukst,
ir ļoti svarīgi runāt par šīm lietām.
Gribēju tev jautāt, vai tu gribētu braukt uz Aušvicu kopā ar mani.
Nē, ne gluži. Mana Aušvica ļoti atšķiras no tavējās.
Es gribēju teiktu, tu neesi reāli tur bijusi.
Tu neesi bijusi situācijā, kad tu nezini,
vai tu nodzīvosi vēl vienu stundu vai ne.
Tu nezini, kas ir mana Aušvica.
Un es gribu to likt mierā.
Man nav nekas pret tikšanos ar Hesa dēlu,
bet es nebraukšu uz Aušvicu.
Ir jābrauc pie manis. Esmu diezgan nespējīga.
Ja kāds kaut ko grib, tam ir jābrauc šurp.
Tā ir laba doma.
- Kas? - Kafija un kūciņas tavā mājā.
Jā, kāpēc ne? Ja tu gatavosi.
OSVENCIMA, POLIJA
Tātad šī ir Osvencima.
Bet tā vienmēr paliks atmiņā kā bēdīgi slavenā Aušvica.
Tas ir ļoti dīvaini, ka pastāv pilsēta
tik tuvu koncentrācijas nometnei.
Kad radās iespēja pavadīt
Aušvicas komandanta dēlu, kurš nekad tur nav bijis,
un viņa dēlu, manu vienaudzi, ka es varētu viņus redzēt,
pieredzot to, ko viņi nekad nav redzējuši,
tas bija kaut kādā perversā veidā kā dāvana.
Nekad neesmu jutis vajadzību apmeklēt Aušvicas koncentrācijas nometni.
Mēs nevaram pagriezt laiku atpakaļ. Mums ir jādzīvo tagadnē.
Kajs lūdza mani doties turp un to redzēt.
Viņš domāja, ka tas varētu būt labi.
Es ar Hesiem satikos kafejnīcā,
pēdējā Osvencimas sinagogā,
kurā bija plaukstoša ebreju kopiena.
Laiks burtiski apstājās. Man šķita, visi bijām kā bez elpas.
- Sveiki. - Sveiki. Ir grūti atrast vārdus.
Jā, es zinu. Jā.
Mani tas nomāca, saprotiet, vienkārši...
Jā.
Es spēju tikai lūgt piedošanu. Tas arī viss.
Man rīt būs ļoti grūti doties turp
un ieraudzīt savām acīm to,
par ko esmu lasījis.
Jā. Es to saprotu.
AUŠVICA-BIRKENAVA
Pēc SS reihsfīrera Himlera gribas
Aušvica kļuva par visu laiku lielāko cilvēku iznīcināšanas vietu.
Kad viņš personīgi deva man pavēli
sagatavot masveida iznīcināšanas vietu Aušvicā
un personīgi veikt šo iznīcināšanu,
es neapzinājos tās mērogus un sekas.
Tā bija neparasta, necilvēcīga pavēle.
Bet pamatojums šo iznīcināšanas procesu manās acīs padarīja pareizu.
ANITA LASKERE, BBC INTERVIJA
Kad atveda ieslodzītos, ārsts un komandants stāvēja uz rampas,
un šķirošana notika mūsu acu priekšā.
Pa labi, pa kreisi, pa labi, pa kreisi.
Pa labi nozīmēja dzīvi, pa kreisi - krāsnis.
Tātad šī ir krematorija...
- Gāzes kamera. - Jā.
Tā...
Ticiet vai nē, tā bija varbūt simt soļu attālumā no vietas,
kur spēlēja mana māte un sieviešu orķestris.
Ieslodzītie cits pēc cita nāca uz šo pusi,
dzirdēja mūziku, un cilvēki,
kas devās pretī savai nāvei,
ieradās šajā ēkā.
Viņiem lika izģērbties,
viņi domāja, ka dosies dušā.
Viņiem lika glīti sakārtot savas kurpes un drēbes,
lai pēc tam atkal viegli tās atrastu.
Nākamo 30 minūšu laikā viņus noindēja ar gāzi.
Tas ir šokējoši, kā notika šī ļaunā krāpšana,
lai šie cilvēki ticētu, ka ir kaut kāda...
Ka ir kāda zelta maliņa, iespējams, drošība...
Kad teicāt, ka viņiem nācās salocīt drēbes,
un viņi domāja, ka ies dušā.
Iespējams, lai novērstu cilvēku paniku,
jo, ja visi šie tūkstoši cilvēku kristu panikā...
- Jā. - Būtu ļoti grūti
to savaldīt. Manuprāt, tas ir tik briesmīgi.
Schrecklich, kā saka vācu valodā. Tās ir šausmas.
Un tad tu atskārsti: "Kurš to darīja?"
Tas nebija neviens cits kā mans vectēvs.
Ir šausmīgi redzēt,
ko viņš te darīja.
Tam ir grūti noticēt, un man tas ir milzīgs šoks...
Jā.
Tāpēc, ka...
Mēs viņu pazinām kā citu cilvēku.
170 METRUS NO HESU ĢIMENES MĀJAS
Man vajadzēja pieredzēt nāvi caur gāzes kameras actiņu.
Man vajadzēja redzēt visus procesus.
Man vajadzēja dienu un nakti vērot
līķu vilkšanu un sadedzināšanu...
Zobu izraušanu...
Matu griešanu, visas šīs drausmas stundām ilgi.
Man vajadzēja darīt to visu, jo man vajadzēja parādīt visiem,
ka pats biju gatavs būt visur klāt,
tāpat kā es to prasīju no tiem, kurus es komandēju.
Dedzināšanas smaka bija jūtama kilometriem tālu
un mudināja visus iedzīvotājus runāt par ebreju dedzināšanu.
Es domāju, neviens to nedarīja tādā mērogā kā viņš.
Tas ir fakts.
Nenoliedzams fakts, ka mans vectēvs ir...
Lielākais masu slepkava cilvēces vēsturē.
Man trūkst vārdu.
Es nezinu, ko teikt.
Man tas ir briesmīgi.
Vai tas ir negaidīti? Vai jūs to iztēlojāties?
Nē.
Tas ir neiedomājami.
Nein.
Mēs varam tikai cerēt, ka tas vairs nekur neatkārtosies...
Un ka esam no tā mācījušies.
Nedomāju, ka esam...
Citādi atkal nebūtu tāds antisemītisms kā tagad.
Lai sabiedrība redz manī asinskāro nezvēru,
mežonīgo sadistu...
miljonu slepkavu.
Tāpēc, ka cilvēku masas nespēj iztēloties,
ka Aušvicas komandants varētu būt kas cits.
Viņi nekad nesaprastu, ka viņam arī bija sirds.
Rūdolfs Hess.
Manuprāt, viņš centās mazliet uzspodrināt savu tēlu.
Viņš bija nonācis pie beigām. Nāve bija nenovēršama.
HESS NOTIESĀTS
Rūdolfam Hesam, noziedzīgā nacistu režīma uzticamajam kalpam
Augstākais nacionālais tribunāls piespriedis nāvessodu.
Rūdolfs Hess, vēsturē lielākās nāves nometnes izveidotājs
ir tipisks vācu tautas pārstāvis.
Akla disciplīna, šausminoša nežēlība, pie varas esošo alkatība.
Kas ir nāvessods, ņemot vērā viņa noziegumu mērogu?
Es tagad zinu, ko mans tēvs darīja Aušvicā...
un par to vajadzēja samaksāt.
Un tā bija nāve pakarot.
Šis ir mana vectēva Rūdolfa Hesa pēdējais paziņojums pirms nāves.
"Mana sirdsapziņa liek man izteikt sekojošo paziņojumu.
Ieslodzījuma kamerā esmu nonācis pie skaudrās atziņas,
ka esmu pastrādājis lielu grēku pret cilvēci."
Kā Aučvicas komandants es īstenoju Trešā reiha
nežēlīgos plānus cilvēku iznīcināšanai.
Šādā veidā es nodarīju smagu postu cilvēkiem un cilvēcei.
Man jāsamaksā ar dzīvību par to, par ko esmu atbildīgs.
Es tevi dzirdu.
Lai Dievs, Tas Kungs, man reiz piedod par to, ko esmu nodarījis.
Vai jūs domājat, ka mēs ko līdzīgu holokaustam varam pieredzēt atkal?
Kaut kas tāds kā holokausts var atkārtoties.
Paraugieties uz pasauli tagad. Tā izskatās citādi.
Jā, tas var atkārtoties, jo mēs, cilvēki, uzvedamies šausmīgi slikti.
LONDONA, LIELBRITĀNIJA
Nekad neesmu saticis izdzīvojušo no koncentrācijas nometnes.
Man uzmetās zosāda.
Mati sacēlās stāvus.
Mēs redzējām un piedzīvojām Aušvicu no cita skatupunkta.
Es jutu vainu par slepkavībām.
- Labdien. - Nāciet iekšā.
Mana mamma Anita Laskere Valfiša.
- Vēsturisks brīdis. - Jā. Kurš to būtu domājis?
Neiedomājami.
Brīnišķīgi. Fantastiski.
Aušvicas komandanta dēls sēž Anitas Laskeres mājā.
Kā tas ir iespējams?
Jā.
Vai Aušvicā bijāt pirmo reizi?
Jā.
Tā bija drosmīga rīcība.
Tas ir solis, kas jāsper...
bet es neko nespēju mainīt.
Neviens nespēj.
Mans tēvs bija kaislīgs vācietis.
Dzelzs krusts.
Mēs bijām vācieši.
Tas ir neprāts.
Dzīvojam ar vainas apziņu.
- Jā. - Jā.
Jums nejautāja, kā dēls jūs gribat būt.
Man arī nejautāja.
Vai tagad ienīstat savu vectēvu? Ko jūs jūtat?
Es viņu ienīstu, jā. Tā varētu teikt.
- Es viņu ienīstu. - Un jūs?
Vai jūs tagad ienīstat savu tēvu, vai arī viņš joprojām ir jaukais tēvs?
Nein.
- Ne viens, ne otrs. - Tagad esat neitrāls.
Citādi tas būtu nepanesami.
- Jā. - Jā.
Ļoti īpatnēja situācija, ka mēs šeit sēžam kopā
un runājam par tām briesmīgajām dienām, jā.
Un te esat jūs, kas par to neko nezināja,
jo starp šausmām un normālo dzīvi bija žogs.
Pieļauju, tādam kā jūsu tēvs šie ebreji šķita kā parazīti.
- Nevis cilvēki, bet parazīti. - Jā. Jā.
Jums vajag ebrejus, lai izgāztu uz viņiem dusmas par savām neveiksmēm.
- Saprotat? - Jā.
Ebreji ir bagāti un tā tālāk. Viņi ir tikai cilvēki.
Laiks izbeigt šo muļķīgo naidu pret ebrejiem.
Ebreji ir Dieva izredzētā tauta.
Bet kam mēs esam izredzēti? Vai zināt ebreju slaveno lūgšanu?
Varbūt pārmaiņas pēc izvēlies kādu citu
par izredzēto tautu. Ko mēs esam izdarījuši?
Mūsdienās zēns ar kipu galvā nav drošībā.
Mēs neesam sasnieguši īpašu progresu.
Joprojām ir daudz, ko darīt.
Mums, otrajai paaudzei, ir pienākums
turpināt komunicēt
un runāt par cilvēcību un par tās trūkumu...
Un parūpēties, ka to neaizmirst.
Notikušo nav iespējams piedot.
Bet svarīgi ir tas, ka mēs runājam cits ar citu
un saprotam cits citu.
Tas ievada nākamo posmu. Ne tas, ko esam paveikuši,
bet tas, ko darām tagad. Tas ir svarīgi.
Jā, tas noteikti bija unikāls mirklis,
kad Aušvicas komandanta dēls ienāca manā mājā,
apsēdās krēslā iepretim man, un mēs kopā iedzērām tasi kafijas.
Savā ziņā tas bija skaisti.
Manam vectēvam Rūdolfam Hesam
bija svarīga nozīme, iznīcinot divas trešdaļas Eiropas ebreju.
Trīsdesmit gadus pēc tam, kad viņš šķērsoja Jūdejas tuksnesi,
Pirmā pasaules kara laikā, šeit nodibināja ebreju valsti...
Cerībā, ka tā pasargās nākotnes paaudzes.
DENISA BLĒRA PIEMIŅAI
Andris Bullis