SERIEN ÄR FIKTION - INSPIRERAD AV VERKLIGA HÄNDELSER
ALLA PERSONLIGA OMSTÄNDIGHETER ÄR FIKTIVA
13 NOVEMBER 2015
DEBUTALBUM
Arnaud?
Hej!
-Jag ska bara skicka ett sms. -Ingen fara.
-Hur är det? -Bra. Själv?
Sätt dig inte. Jag är klar.
Ursäkta mig!
Jag pröjsar, så går vi.
-Vart då? -Till mig. Jag bor runt hörnet.
Jaha...
Jag tar gärna ett glas först.
Gillar du inte mig?
Vet inte. Jag känner dig inte. Det är inte...
Visst, det är lugnt. Trevlig kväll.
Vill ni ha något?
Kan man få ett glas champagne?
Tack.
Ursäkta...
Kan ni ha koll på mina saker när jag köper cigg.
Jag passar väskan.
-Tack. -Det är säkrare så.
Kan jag få ett litet glas till?
Jag kommer strax.
Vägen är avstängd! Vänd om och ta tunnelbanan!
Vänd och ta tunnelbanan i stället!
Hallå? Nej, jag är i tunnelbanan.
Fy, vad hemskt!
Jag vet inte. Jag ska kolla upp det.
Jag messade Margot, men hon har inte svarat.
Ring mig är du snäll, Paul.
Släpp på mig!
Av säkerhetsskäl måste vi stå kvar.
Var fan är mina jävla nycklar?
Fan!
De har dödat alla på Bataclan.
De sköt på oss! De sköt oss!
Vad heter ni?
Se på mig. Jag är här.
-Vad heter ni? -Emilie. Gå inte ut dit!
Vincent, det är Chris.
Var är du? Jag är orolig.
Ring mig så fort du kan. Puss.
Ska ni åka hem?
-Christelle? -Vi blir evakuerade.
-Bra att du är här. -Var fan är den?
Jag var orolig. Jag ringde.
-Vad letar du efter? -Var är den?
-Vad letar du efter? -Din laddare! Min är försvunnen.
...området är fullt av poliser.
Här är människor överallt. Jag vet inte vad som händer.
Jag vet inte.
Jag hörde mängder av skott från min lägenhet på rue Bichat. Vad händer?
Jag bor vid le Carillon om någon behöver hjälp. #öppendörr
Kan inte sova. Kollar nyheterna.
Jag tänker på offren och deras familjer...
Klockan 21.53, 13 minuter senare-
-sprängde en andra självmordsbombare sig själv i luften nära stadion.
Klockan 00.20 kom antiterroristenheten-
-och inledde sin räddningsoperation på Bataclan.
De tre terroristerna utlöste sina bombvästar.
Gisslandramat varade i tre timmar.
I konsertsalen fann man ett nittiotal livlösa kroppar.
Ring mig nu, Vincent.
God dag.
Ha era id-handlingar klara, tack.
Offrens familjer har förtur.
Ta fram era id-handlingar, tack! Alla andra går till receptionen!
Släpp förbi personalen.
För helvete.
Backa är ni snälla. Bakom räcket.
Backa, är ni snälla.
Vilken mardröm.
-Har du familj på akuten? -Min bror.
-Klarar han sig? -Jag vet inte än.
-Och ni? -Jag letar efter min vän.
Är han här?
Hans pappa sa att han var det.
Hur kom ni förbi avspärrningen?
Jag gick genom källaren.
Alla telefonlinjer är upptagna. Jag är helt vilse.
Kom.
-Ja? -Alain Bériaux, Maxime Bériauxs bror.
-Här. -Tack.
-Akuten är ditåt. -Tack.
Vincent...
Min Vincent...
Vincent...
Jag vet att du överlever, älskling.
Vincent, min bäste vän, min bror. Du ligger i koma.
En musiker med ett hjärta av guld.
Vincent, jag älskar dig. #Bataclan #13November.
Raring?
-Chris? -Ja?
Är allt bra?
Det är Vincent.
Han var på Bataclan och blev skjuten med två skott.
Han ligger i koma på Pompidou. Helt otroligt.
Det är så jävla hemskt.
Jag gick på varenda Eagleskonsert i Paris, varenda en.
Varför inte den här gången?
Jag vet bara inte. Det är...
-Hur fick du reda på det? -Hans pappa lade ut det på Facebook.
Jag såg det i tunnelbanan och var nära att svimma.
Får jag se?
-Vadå? -Hans pappas meddelande.
-Varför då? -Jag vill bara se det.
Här.
"Hej, alla. Tack för alla samtal och meddelanden."
"Tyvärr var Vincent på Bataclan i fredags."
"Han blev skjuten med två skott och ligger i koma. Tänk på honom."
"Hans pappa, Christian."
Okej?
Där är inte många svar.
Vincent hatade Facebook.
Det var hans pappa som lade upp det på hans sida, sa jag ju!
-Hans pappa? -Sluta nu!
Lägg av för helvete!
Förlåt mig, mamma. Det är bara...
Jag såg honom på sjukhuset.
Det var hemskt att se honom så.
Han bara låg där med dropp överallt.
Han hade slangar i halsen och respirator.
Men Vincent är en riktig krigare. Han kommer därifrån, helt säkert.
Jag lovar att gå dit varje dag. Jag ger inte upp.
-Det vet du väl? -Ja, jag vet.
-Har du någon tvätt? -Nej.
Jag kör en maskin.
Kan du stänga dörren? Jag behöver...
Förlåt.
Hej, Emilie.
Jag såg er
i tunnelbanan på kvällen den 13.
Min bäste vän blev allvarligt sårad på Bataclan.
Om ni behöver något, hör av er.
Håll ut. Chris.
Hej, Chris.
Tack för ditt meddelande.
Tråkigt att höra om din vän.
Hur är det med dig?
Det är jobbigt.
Men det är så skönt att få prata om det.
-Emilie? -Christelle?
Ja. Kul att äntligen träffas.
-Ledsen, det var kö på bageriet. -Det är lugnt.
Vi har köpt massor med chouquetter.
Victor, det här är Christelle.
Hej! Du kan kalla mig Chris.
-Hej. -Chris är fint.
-Hur mår Vincent? -Jag var där i morse.
Jag fick vara ensam med honom. Det kändes bra.
Skorna, Victor!
Kom in. Ledsen för röran.
Förlåt.
-Har du sovit nåt i dag? -Nej.
-Vill du gå och vila? -Nu?
Ja, jag är här.
Det räcker med en halvtimme så mår du bättre.
I morse var det bilköer utanför.
Alla hängde på tutorna.
Jag inbillade mig att det var de som stod parkerade utanför-
-mitt i gatan, utanför mig.
Att de hade hittat mig på Facebook eller Google.
Jag visste att det var omöjligt.
Det var bara en sopbil.
Men när jag blundade var det så tydligt.
Jag såg framför mig hur de sparkade in min dörr.
Där.
Gå och sov en stund. Jag stannar här.
Victor...
Makaroner med skinka eller med tomatsås?
Vad säger du?
Jag är inte hungrig, men jag gillar både och.
Men du har inte städat upp efter dig, hör du.
-Vad var det vi sa? -Jag är trött.
Jag vill att din mamma blir superglad när hon vaknar.
Hela lägenheten städad och allt på sin plats.
Super-Victor, mätt, belåten, nyduschad och kammad.
Vad säger du?
Victor.
Gör som jag ber dig.
Sluta!
Min teckning är ömtålig. Den är till mamma.
Jag räknar till tre.
Ett, två...
...tre.
Gick du på det?
Bra, raring. Mamma blir jätteglad.
Maten är klar om tio minuter.
Emilie?
Du är vaken.
-Hur är det? -Vad är allt det här?
-Var är Victor? -Han sover.
Han åt som en häst.
Han fick makaroner med skinka. Bästa rätten.
Jag har inga barn, men minns hur det var.
Men du har ju städat!
Ja. Vad skulle jag annars göra? Ta ett bad?
Det är bara för mycket. Jag blir supergenerad.
Vill du äta något?
Det blev makaroner över.
Nej, tack. Jag tar nog hellre ett glas.
Absolut.
Fred hade en lila basgitarr, samma färg som jackan.
Varför flyttar du inte till Los Angeles med honom?
Jag hade en enkelbiljett till den 17:e.
Jag sa upp lägenheten och slutade på jobbet.
-Och sen... -Vincent.
-Var det aldrig något mellan er? -Nej.
Som manager-
-om man strular med killarna i bandet är det kört.
-En sekund... -Mamma!
Här. Jag kommer strax.
Ja, älskling. Jag kommer.
-Allt bra? -Jag behöver nog vara ensam.
Visst, jag fattar.
-Dessutom är det sent. -Bara låt det stå kvar.
Kan du gå nu?
Hej, allihop!
Helt omöjligt att sova.
Om någon behöver prata...
Ring mig på 06 39 98 12 52.
Nej! Sluta.
-Är allt bra? -Nej, inte alls.
Jag hittar inte min plånbok.
-Kolla i väskan och fickorna. -Fan, vad korkad jag är!
-Är ni säker? -Den är hos min vän.
Det är långt om ni vill tillbaka dit.
Om ni ger mig er adress kan jag skicka en check.
Annars kan jag överföra pengarna.
Jag är superledsen. Jag bara...
Vad kan ni ge mig som säkerhet?
-Vad menar ni? -Har ni något av värde i väskan?
Jag är psykolog.
Sen den 13:e träffar jag överlevande från attacken.
Det har varit nonstop.
Hjärnan är helt slut. Ledsen, men...
Visste ni att vissa taxichaufförer körde drabbade hem gratis?
Töm väskan.
Jag är... Ledsen, men...
Jag kan tömma den, men där är inget som ni vill ha.
Töm den. Har ni inte plånboken kör jag er hem gratis.
Skitstövel!
Fan också!
Ja?
Hallå?
Ja.
Ja, var ni i chatten i går kväll?
Ja. Är allt bra?
Är det okej om vi duar varandra?
Har du haft katten länge? Hallå, Samia?
Hade han keps?
Jag såg ditt meddelande. Är allt bra?
Oroa dig inte. Jag har tid.
Jag kan ändå inte sova.
Inga problem, Sarah.
Ta den tid du behöver.
Men, hör du...
Hur såg han ut?
Såg du skylten?
Så tjejen i röd tröja kom ut efter dig?
Okej. Vänta lite. Det är nån på andra linjen.
Kan du vänta lite?
Det går snabbt. Jag lämnar dig inte ensam.
Jag försöker se det du berättar framför mig.
Okej, så du stod framför scenen.
År 1986 upprättades en fond för terroroffer.
Alla bidrar till den.
Via den fonden betalar vi för all vård av skador-
-och återintegration.
Hur ska du klara dig?
Arbetar du?
Var inte ensam.
Du måste lämna in en begäran.
Tydligen måste du först göra en polisanmälan.
Ja, på vilken polisstation som helst.
"Hur är det ekonomiskt?"
"Jag kan inte jobba och är frilansare."
"Det är tufft."
"Det finns ekonomisk hjälp att få."
"Du kan lämna in en begäran efter att du har gjort polisanmälan."
Jag är här, Karim. Vi behöver inte prata.
Jag är kvar.
MEDDELANDEN
BALKONG
Christelle?
Dina blåmärken börjar lägga sig. Bra.
Oljan luktar jättegott. Känn här.
Klämmer jag för hårt?
Alltid enade. Ge aldrig upp. Kärlek och frihet.
Hej, Philippe.
Trevligt att träffas. Jag är Philippes flickvän.
Trevligt att träffas.
-Hans föräldrar var här i förrgår. -Jaha... Vad bra.
Min kollega sa att ni inte vill att de känner till era besök.
Nej, för Philippe har inte berättat om mig.
Jag kan inte dölja något från dem. Det är inte min eller teamets roll.
Ja, självklart. Jag förstår. Förlåt.
Ni måste prata med dem, annars kan jag inte låta er komma tillbaka.
Ni har rätt. Det ska jag göra.
-Ha en fin dag. -Ni också.
Vi ses, Philippe.
Hej.
-Christelle, inte sant? -Ja, men alla kallar mig Chris.
Chris, okej. Jag heter Léon. Välkommen.
Trevligt att träffas.
Hej! Juliette.
-Trevligt att träffas, Juliette. -Detsamma.
-Och? -Renaud.
Okej, trevligt att träffas.
-Vill du ha nåt att dricka? -Gärna.
Då så, mina vänner. Jag plockar fram anteckningsboken.
Senaste gången-
-pratade vi om att grunda en välgörenhetsorganisation för offer.
Men det väcker en hel del frågor.
Om vi grundar en organisation, vem är den för och vad ska vi göra?
Är det för att dela info med andra offer och våra närstående?
Eller blir det ett forum för att prata ut-
-och lyssna med stöd av psykolog?
Och ska vi i så fall ha en politisk agenda?
Nej, vi blandar inte in politik.
Okej, men i forumet kan vi inte tillåta att man pratar illa om islam.
-Det är inte vår roll att hindra det. -Jo, men ändå...
Vi måste lyssna på dem som lider.
Men vissa saker kan man bara inte säga.
Om ni vill kan jag leda en grupp med medlare.
-Då håller vi det sansat. -Det är enda lösningen.
Ja, folk lider, men vi kan inte blanda ihop saker.
Vad händer om någon går för långt, chefen?
Där kommer medlaren in.
De sätter gränser. Varför kallar du mig "chefen"?
För att du håller i det hela. Det är lugnt. Tack.
Jag håller inte i något.
Jag vet inte vad vi ska göra. Men vi har tomma glas.
Nästa runda är på mig.
Det är lugnt. Vi är ju bara tio.
-Tack! -Ingen orsak.
Jag hänger med.
Kan vi få tio karamellshots?
Kan du fixa tio karamell, tack?
Vi måste prata om en grej.
Victor sa att du rev sönder hans teckning.
Eller nästan.
Det är sant.
-Varför då? -För att jag klantade mig.
Jag bad honom att städa upp, men han vägrade.
Han sa att han gjorde som han ville, och jag betedde mig som en idiot.
Jag babblade om vilja och ansvar.
"Kan vi alltid göra som vi vill?", och så.
Till slut tog jag hans teckning och sa:
"Får jag riva sönder den för att jag känner för det?"
Tur att jag inte har barn.
Kom nu så shottar vi.
Jag ville gå till sovrummet och ha finaste natten någonsin.
Jag har försökt sen dess, men hon kan inte.
Hon är fast i mörkret, och det kan jag förstå.
Det som hände är fruktansvärt. Jag vet bara inte...
Men jag trodde inte att de hade tagit ifrån oss det.
Har du testat Tinder?
Ja, det har jag.
Har du några goda råd?
Vet vad du vill. Jag gillar när det är rättframt.
Jag låter inte ens killen sätta sig.
Om han ser ut som på fotot: "Let's go for the show, folks!"
Om det är för komplicerat kommer de inte.
Hej!
-Allt bra? Inte för trött? -Nej då.
-Chris, det här är Myriam. -Hej.
Hon var på Bataclan och sköter sjukhusterapin.
-Jaha, vad bra! Ursäkta, men... -Du vet inte vad det är.
-Nej, inte direkt. -Det gör ingen.
Jag träffar folk som behöver det, och folk som var där.
Jag pratar med familjer på sjukhus.
I dag på Bichat och i morgon på Pompidou.
Chris vän ligger på Pompidou.
Han ligger i koma.
Är han okej?
De stabiliserade honom snabbt, så det är ju bra.
Nu väntar vi bara på att se om han bättrar sig.
Jag gör vad jag kan. Jag åker dit.
Jag pratar för oss båda, helt ointressant.
Jag låter som min mamma. Det är deprimerande.
-Vad heter han? -Vincent.
Är du där hos honom i morgon?
-Du går väl dit varje dag? -Ja, nästan i alla fall.
Vill du att vi följer med?
Jag måste kolla med läkarna först.
Det brukar vara okej.
-Är det? -Ja. Oroa dig inte.
-Säg ja. -Nej, men...
Det är inga besvär för oss.
Det är jättesnällt. Jag...
-Vad sägs om i morgon eftermiddag? -Inga problem.
-Jag kommer. -Jag också.
Inte för tidigt, så har jag tid...
Tolv noll sju?
-Ja? -Ja, hej.
Chris Blandin till Philippe Douvier.
-Jag öppnar. -Tack.
Jag kom tidigt och är redan i hans rum.
Jag möter er vid ingången. Ses snart.
Hej, doktorn.
Hej, Chris.
-Är allt bra? -Ja, eller det tror jag.
Det är så konstigt att se er här. Kom nu.
Hans hud är så mjuk.
-Masserar du honom? -Ja.
En eller två gånger om dagen.
Jag vet att du hör oss.
Och att du inte är långt borta.
Jag är inte rädd för tystnaden.
Hör du mig, Vincent? Vi är här.
Vincent, jag lämnar dig med Myriam. Jag vill inte missa sköterskan.
-Det är bara nära vänner. -Så många är inte okej.
Vi går strax.
Ni fick ju inte komma hit förrän ni hade pratat med föräldrarna.
Jag är jätteledsen.
Jag vet att ni kan få bekymmer.
Men jag lovar att vi går alldeles strax.
-Jag vill inte ha några problem. -Okej.
Det är sista gången.
Hej, Vincent.
Vi har inte träffats ännu.
Men jag kom för att träffa dig i dag med Chris.
Jag skriver för att lämna en milstolpe i ditt uppvaknande.
Var stark!
Myriam
Fan också.
Fan!
För helvete, mamma! Vad sysslar du med?
Ta dina grejer.
Jag orkar inte se din Bataclan-skit längre.
Jag kan inte tvinga dig att sluta, men vill inte bli medskyldig.
Mamma!
De behöver mig. Fattar du det?
Jag orkar inte med det här, Christelle.
Hörde du vad jag sa? De behöver mig.
Jag orkar inte mer. Inte en gång till.
Fattar du vad jag säger?
De struntar i sanningen. De vill ha hjälp!
Inte en gång till!
Vad menar du, mamma?
Du vet inte ens vad jag gör.
De behöver min hjälp. Jag är till nytta! Fattar du det?!
Försvinn, annars ringer jag polisen.
-Jag orkar inte. -Om du gör det...
Jag vill inte se dig igen.
-Din jävla idiot! -Visst, visst.
-Stick! -Idiot!
Du fattar för fan inget! Du fattar inget!
För helvete! Öppna dörrjäveln!
Du fattar inget!
-Hej. -Hej, madame Blandin.
-Har ni tid en minut? -Visst.
Jag snackade med socialen. Ni är inte ensam i rummet i natt.
Men lugn, det är bara i natt.
-Ja, okej. -Säg till om det blir problem.
-Okej. -Ja.
-Trevlig kväll. -Detsamma.
Ursäkta mig. Nu är jag här.
Vi har gott om tid, oroa er inte. Ni kan berätta allt.
Jag antecknar allt. Med det kan ni lämna in en begäran till fonden.
Låter det bra?
Ja. Tack, kriminalinspektören.
Det heter kommissarie nu.
Jaha.
Men jag är inte ens kommissarie, bara en vanlig assistent.
Okej.
Då ska vi se. Man kan inte göra anmälan mot en avliden.
Vår anmälan är mot den enda överlevande - Salah Abdeslam.
Gick ni in i salen innan konserten började?
Det är ingen brådska. Ta den tid ni behöver.
Ja.
Vet du vad? Jag litar inte på dig.
Jag har gjort misstag, men betalat min skuld.
Ni måste berätta igen vad ni upplevde på Bataclan.
-Och då började ni springa? -Ja.
-Vi fick en dålig start, Nicolas. -Nej, du är galen.
-Vänta, Léon! -Gå hem.
Tror du att jag är dum?
Har du verkligen träffat Iggy Pop?
Text: Gustaf Lundskog Iyuno