Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Mine damer og herrer
og LHBT,
ta vel imot den eneste ene…
Klapp i hendene som om du ikke bryr deg, for den eneste ene
Udom Taephanich.
Tusen takk.
Ok, tusen takk.
Er du veldig glad og vet det, ja, så klapp
Når du går på en scene, og folk huier og klapper,
så må du være ganske berømt.
Det betyr at jeg er berømt.
For å være ærlig, så vet jeg at jeg er berømt. Jeg er ganske populær.
Men om dere ba meg sette et tall på det, så aner jeg ikke.
Det finnes ingen mål for berømmelse
slik for eksempel desibel måler lyd.
Jeg vet ikke hvor berømt jeg er.
Når kjendiser, skuespillere og sangere går ut,
og folk ber dem om bilder og autografer,
så vet de at de er berømte, men de vet ikke hvor mye.
Jeg innså hvor berømt jeg er,
da Vinij Lertratanachai inviterte meg med for å spille fotball.
Dere kjenner ham? Han organiserte kampen mellom Liverpool og Manchester United.
Det var sjette gang han ringte. Jeg sa jeg ikke kunne dra,
for kampen var i Bang Pa-In, og jeg var i Bang Kapi.
Det er langt å kjøre.
Jeg ville kommet hjem sent om jeg dro dit for å spille.
"Jeg er opptatt", sa jeg. "Har vondt i knærne. Ble nylig operert.
Har ikke spilt siden tiden som munk."
Men en kveld ringte han igjen, for sjette gang.
"La oss spille fotball."
Som vanlig kom jeg med en unnskyldning.
"Jeg sitter og tegner. Har ikke tid."
"Bare kom, du vil ikke angre. I morgen klokka fire."
"Hvem spiller? Nei, jeg vil ikke. Jeg har ikke sko engang."
"Jackson Wang."
"Spille fotball med Jackson Wang? Tuller du?"
"Ja, han er i landet. Han liker å spille når han har fri."
"Kommer han virkelig?"
Jeg kunne ha reist til Betong for ham.
Det er Jackson Wang, for pokker!
Dere ville måtte kjøpe en billett,
en dyr en, og reise enda lenger for å se ham.
Niesen min Ratsamee elsker ham.
Hun punget ut for å se ham som en prikk i det fjerne,
mens jeg hadde sjansen til å spille på samme lag som ham.
Så jeg dro.
Tidlig neste morgen dro jeg og kjøpte sko,
og så fortalte han at det var veldig eksklusivt.
En eksklusiv gruppe.
Jeg følte meg spesiell. Så jeg planla å kjøre selv.
Men niesen min, Ratsamee,
fikset håret før daggry.
Hun kom ferdig kledd. "Kan jeg bli med, vær så snill?"
"Nei, det er en privat kamp." "Vær så snill, det er jo Jackson Wang.
Jeg har bare sett ham på avstand."
"Jeg vet ikke hvor nært du kommer. Livvaktene hans er tøffe."
Dere har hørt om dem, ikke sant?
"Jeg skal stå utenfor gjerdet. Vær så snill."
Så jeg lot henne kjøre.
Da vi kom dit, banen lå ved RCA,
var det fullt av livvakter der, som om ryktene gikk.
Hundrevis av fans ventet utenfor gjerdet for å få et glimt av Jackson Wang.
Jeg tenkte at det ville være slemt å la henne stå igjen utenfor,
så jeg sa: "Ratsamee, jeg skal få deg inn."
Det skulle egentlig bare være meg. "Hvordan gjør vi det?" spurte hun.
"Hvis de spør, si at du er massøren min."
"Men jeg kan ikke massere."
"Det blir du nødt til.
Er du heldig, får Jackson krampe, og så kan du gi ham lyskemassasje."
Da ville hun plutselig bli med inn.
Vakten spurte hvem jeg var. "Å ja, du er Nose. Og hvem er det?"
"Dette er massøren min."
"Ok, kjør bort til VIP-sonen."
Vi parkerte i VIP-sonen.
"Bær tingene mine", sa jeg. "Skoene også. Da ser du ut som massøren min."
Vi gikk omtrent 15 meter
bort til en gymsal med glassvegger, som dette rommet. Vi gikk inn.
Jackson Wang var der og gjorde en muay thai-dans med Tony Jaa.
Har dere sett TikTok-videoen? De danser, og han snur seg mot meg.
Så viser Tony Jaa meg rundt.
Niesen min var nærmere enn hun kunne drømme om!
Vanligvis ville noen sagt: "Gå bort dit. Gå ut.
Stikk av. Du er ikke VIP."
Men nå sa de: "Kom. Bli med oss."
Jackson Wang sto rett der.
Og hun…
"Ta et bilde med mobilen din", sa jeg.
"Onkel, hendene mine er slappe."
Jeg har aldri sett noen få slappe hender.
"Hendene mine er slappe."
"De kan ikke være slappe nå. Nå har du sjansen."
"Han er…
Gurimalla."
"Kom igjen, ta bilde."
"Nei, jeg vil ikke plage ham."
"Og det sier du nå?"
Til slutt
ble han og Tony Jaa ferdige med dansen, og vi gikk for å skifte.
Jeg fulgte etter Jackson Wang inn i garderoben,
hvor det var modeller og skuespillere av den nye generasjonen.
Så vidt jeg husker, var Golf Pichaya der.
Og Khem Hussawee.
Alle var minst 175 cm høye og hadde lys hud.
De skiftet trøyer. Det var så mange av dem.
Oat Pramote gjenkjente meg. "Hei, Nose." Jeg hilste og satte meg med dem.
På benkene var det lagt fram gensere og sokker.
Jeg tok fram skoene og tok på et svart sett,
for Jackson Wang var på det svarte laget.
Men da sa Oat til meg: "Du er på det andre laget."
"Hva? Er jeg ikke… Det visste jeg ikke." "Der er ditt lag."
Gjett hvem som var på det andre laget. Vinij Lertratanachai.
Vinij introduserte meg for en annen fyr. "Den nepalske ambassadøren."
Den nepalske ambassadøren. Kjempegammel fyr.
"Og ved siden av ham er nevøen til kongen av Bhutan."
Nevøen til kong Jigme. Jeg ble litt satt ut.
Der er Jackson Wang. Her er kong Jigmes nevø.
Skal jeg bukke? Hva skal jeg gjøre når jeg passer ballen?
"Ta frisparket, Deres Høyhet."
Jeg ble helt satt ut. Og jeg ville ikke være på det laget!
Jeg kom for å spille med Jackson Wang.
Jeg ville sende ballen til ham. Komme innpå ham, snakke.
Være et lag. Samle hendene i heiarop før kampen.
Det ville vært en ære. Men pokker heller, jeg var på laget for gamlingene.
Og vet dere hvor? Jeg var spiss.
Spissen sin jobb er å score mål. Jackson var spiss for det svarte laget.
Vi var kjempelangt unna hverandre. Hele kampen så vi hverandre på avstand.
Jeg hadde ikke spilt på lenge, så jeg fikk krampe etter fem minutter.
Klokka var fire, og det var kjempevarmt.
Jeg kokte, men fansen, de inne på stadion, ikke de utenfor…
Det var rundt 100 fans i VIP-sonen.
De kom med de thailandske skuespillerne, som managerne deres,
og managerne for det utenlandske laget.
Rundt 100 stykker. De sto ved siden av banen
bak en rad med busker. De kunne ikke krysse den hvite linjen.
De sto på utsiden med kameraer og linser. En hel skokk.
Jeg spilte i fem minutter før jeg ba om innbytte.
Jeg orket ikke mer. Jeg brydde meg ikke, for jeg så ikke Jackson.
Jeg ville dra. Men gamlingene hadde ingen reserver.
Jeg bare vaset rundt, klarte ikke å fokusere på kampen.
Jeg trengte en parasoll.
Hva faen gjorde jeg der?
Kampen ble ikke sendt på TV.
Hadde det vært TV-kameraer der, ville jeg vært helt…
Men ingen så på. Jeg så forferdelig ut.
Til slutt orket jeg ikke mer. Jeg måtte ut. Jeg kokte.
Det var ikke trær ved banen, så jeg måtte…
Jeg stilte meg i skyggen av gymsalen.
Og da innså jeg hvor berømt jeg var.
Fansen sto ved buskene for å se Jackson Wang,
og så oppdaget de meg, som sto ti meter unna.
Jeg gikk fra banen til buskene.
"Dere.
Hei, dere.
Det er Nose! La oss ta et bilde sammen med ham."
To eller tre stykker kom bort.
"Vil du ta et bilde med ham?" ropte noen.
"Ok, hvorfor ikke?"
Så berømt er jeg.
"Ok, hvorfor ikke"-berømt.
Fytti rakkeren.
Det var som om en kniv ble stukket inn i hjertet mitt.
Jeg så allerede sliten ut, i fotballshorts og med bøyde knær og gusten hud.
Og så…
"Ok, hvorfor ikke", de kom og tok bilder bare for å slå i hjel tiden.
Da kampen var over, gikk vi tilbake til garderoben
for å dusje.
Jeg var en av de første som forlot banen. Jackson Wang og laget hans var bak meg.
De var så kjekke, alle sammen.
Jeg turte ikke å gå bort til dem, så jeg gikk foran dem inn.
Jeg husker dette godt. Tre stykker i mørk skjorte kom bort til meg.
"Nose?"
De var på min alder, som om vi hadde vokst opp sammen,
eller de hadde sett meg opptre før.
"Kan vi ta et bilde med deg?"
Å! Jeg ble glad for at noen ville ta bilde med meg.
"Vent litt, jeg må på do", sa jeg.
Jeg kunne ikke holde meg lenger.
"Jeg må bare løpe på toalettet. Straks tilbake."
Så jeg gikk for å tisse.
Jeg gikk inn.
Der sto Jackson Wang og laget hans.
De holdt på å skifte.
Om jeg gikk ut for å ta bilder, ville jeg gå glipp av Jackson Wang toppløs.
Om dere hadde vært der da,
med Jackson Wang uten trøye, ville dere gått? Jeg ville bli værende.
Alle sto der og skiftet.
Alle hadde vaskebrettmage, selvsagt. Men auraene deres… De glødet.
Jeg har sett folk med lys hud, men glødende hud
ser du ikke ofte. Jackson Wang må spise neonlys til middag.
Det var bare noe ved ham.
Spillerne og de gamle mannfolka skiftet og dusjet.
Jeg hang rundt nær Jackson Wangs bås
i håp om å få et glimt av ham.
Seriøst. For å få noe å fortelle barnebarna mine.
Ok, la oss si at jeg gjorde mitt.
Jeg gjorde meg ferdig og dro, slik jeg hadde lovet,
fordi jeg er voksen. Jeg holder ord.
Jeg gikk ut,
og utenfor sto det hundrevis av folk og ventet
mens Jackson Wang dusjet.
Jeg kom meg ut.
Livvaktene kom bort til meg.
"Nose, hvem leter du etter?"
"Vel, tre personer på min alder.
De ville ta bilde med meg, men jeg måtte på toalettet."
"Så du ser etter tre personer?" Han hvisket inn i kragen.
Hvorfor snakker livvakter alltid inn i kragen sin?
Noen snakket også inn i ermet sitt.
"Ikke vær redd, jeg skal finne dem."
"Hvem ville ta bilde med Nose?"
Og vet dere hva? Det var stille.
Full stillhet.
Jeg trakk ham i skjorta. "Nei, pokker…
Ikke gjør det, din idiot. Det er…
Jeg har ingen steder å gjemme meg."
Da han så hvor flau jeg var, gikk han dobbelt så hardt ut.
"Hei, folkens!"
Å faen.
"Hvem vil ta bilde med Nose?"
Stillhet.
Alle så det. Det var så pinlig.
Stillhet. Og midt i stillheten kom noen fram.
"Ok, hvorfor ikke?"
Faen.
Jeg er "Ok, hvorfor ikke"-berømt.
"Greit nok"-berømt.
Så berømt er jeg.
Jeg følte
at selvtilliten min var lik null.
Fullstendig. Jeg satte meg i bilen for å dra hjem.
Vanligvis er det fest etterpå, men jeg hadde ikke lyst til å gå.
Vi er forskjellige kaster.
Jeg gikk innom et øyeblikk,
og de lyshudede, kjekke karene snakket et vestlig språk.
Jeg følte at jeg ikke passet inn.
Om vi hadde kaster, ville de vært ledere,
og jeg ville vært kasteløs.
Så jeg satte meg i bilen.
Ratsamee kjørte mens hun sang og plystret sangene hans.
Megge. Jeg var så nedfor.
Jeg hadde mistet all selvtillit.
Jeg følte at… For å være ærlig, så var jeg knust.
Jeg følte meg utdatert. Burde ikke ha dratt. Pokker heller.
Mens jeg fortsatt var såret, skjedde det flere ting.
Når folk spør om å intervjue meg
for den eller den nettsiden eller for et universitet,
så spør de alltid, og det er vanligvis det siste spørsmålet:
"Er det noe du vil si til den nye generasjonen?"
Jeg?
En som meg?
Hva kan jeg si til den nye generasjonen? Jeg er utdatert.
Hvem er de?
De er generasjonene etter meg. De er nye, ikke sant?
Jeg er generasjon X.
Etter meg er det
Y, Z, Alfa, ikke sant?
Før det var det babyboomerne.
Hvem er babyboomer? Du har Prayut.
Prayut, Prawit,
og Bird Thongchai.
I generasjon X
har du
onkel Phol
og Shaman Pla.
Sånn står det til med generasjonen min.
I generasjon Y har du Nont Tanont,
Gun Napat,
og Bella. Hun er Y.
Bella er Y.
Og BOWKYLION også.
Og så er det generasjon Z med 4EVE. Ikke sant?
Alfaene er kjendisbarna. Barna til Saifah, Chompus og andre.
Så hva skal jeg si til neste generasjon, de som kommer etter meg?
Hvordan vokste generasjon X opp?
Senere generasjoner, Y, for eksempel, om vi forenkler det,
dere vokste opp med kondensert melk på tube.
Dere hadde det hele livet. Det var i tuber.
Men generasjon X hadde ikke det.
Min generasjon hadde kondensert melk på boks.
Boks! For å drikke melk fra en boks,
må du åpne den som om du var rørlegger.
Du måtte ha en rekke verktøy.
Kniv, kjøttøks, hammer, skrutrekker.
Det var vanskelig å gjøre det alene.
Vi hadde dog boksåpnere den gangen.
De lignet på Shivas trefork.
Men 95 % av dem var rustne.
De var lealause og godt brukte.
Det var deler som stakk ut overalt.
Aner ikke hva faen de er til, men de er ubrukelige!
Kunne ikke åpne noe som helst, ikke engang en boks med fisk.
Jeg måtte stjele min mors kjøttøks og bruk den spisse enden.
Og etterpå fikk jeg kjeft for å ha ødelagt den.
Og jeg… Det var så vanskelig å gjøre alene.
Du satte den mellom beina.
Og så hamret du løs. Du svettet.
Du laget et hull, men kom melken ut? Nei, du måtte lage et hull til.
Et hull til på den andre siden.
Etterpå går du for å helle det over stekte brødpinner
og spise det med Ovaltine, men kommer det ut?
Nei! Hva gjør jeg?
Blåser på det.
Om Covid fantes da, ville alle ha dødd.
Og man spiste aldri opp en hel boks på én gang,
så du måtte oppbevare den, men hvordan?
Du måtte sette den på en tallerken med vann.
En tallerken med vann. Men da ble den fuktig.
Og så rustet den.
Kanten der melken kommer ut, tørket ut og så ut som et herpessår.
Som om den hadde herpes.
Den var ikke så lekker lenger. Etiketten gikk i oppløsning.
Så, ja. Det var sånn vi levde den gangen.
Hva kan jeg lære dagens unge?
Det er alt jeg kan.
Hvordan vokste jeg opp? Mamma ville at jeg skulle ha buskete øyenbryn.
Sommerfuglerteblomst.
Vi tok ikke kosttilskudd.
Ingen E-vitaminer for hårvekst.
Sommerfuglerteblomst.
Generasjon X smurte sommerfuglerteblomst på øyenbrynene.
Shinchan ser bedre ut.
Vi smurte det på uten noen fasong.
Funket det?
De har studert det. Det funker ikke. Blomstene gjør ingenting.
Ville man trenge øyenbrynstatoveringer da? Hvorfor skulle folk tegne dem på?
Indere og latin-amerikanere trenger ikke å bruke det.
Og de har tykke bryn.
Det var sånn jeg vokste opp.
Vi har ikke engang snakket om høye nesebroer.
Da folk fra Vesten begynte å komme hit, ville folk ha barn med høy nesebro.
Så de trakk oss i nesa.
Alle i nabolaget gjorde det.
Men moren min var ikke så godt informert.
Vanligvis trekker du fra broen til tuppen.
Mamma trakk fra tuppen.
Derfor endte jeg opp som dette. Hvem kan jeg saksøke?
Og så har du kusma-myten.
Jepp, kusma.
I stedet for å gå til legen fikk jeg tradisjonell kinesisk medisin.
Hva gjorde han?
Han skrev "tiger".
Jeg hadde kusma, og han skrev "tiger" i lilla.
Han skrev "tiger".
Jeg lurte veldig på hvorfor.
Så jeg spurte. Jeg spurte opphavsmannen.
Han sa at kineserne tror at når vi har kusma, er vi som griser.
Det kalles "grisekjake". Vi ligner griser.
Du skriver "tiger" for å skremme grisen.
Har dere hørt om det?
Faen.
Og når vi hadde munnsår som barn, så smurte de på medisin.
Når det var noe galt med munnen, smurte de på en lilla salve.
Men den ble ikke sittende.
Det var lilla væske uten noe som klistret fast.
De smurte den på, og rett etterpå…
Bare sikkel. Medisinen var borte.
Den "tiger"-behandlingen irriterte meg.
Hvis ordet "tiger" gjorde ting mindre, ville du skrevet det
på leggene dine, eller hva?
Du ville ikke trenge fettsuging.
Menn som ikke følte seg mandige nok, kunne skrive "hest".
Kanskje den ville bli større. "Anakonda".
Det var sånn jeg vokste opp.
Generasjon X vokste opp med bare to typer kaffe.
O-liang.
O-yua.
"O" betyr "svart". "Liang" betyr "kald".
O… "Svart og kald." O-yua er "svart og varm".
Å tilsette melk var spesielt. Det heter yoklor. Og det var alt.
I dag står generasjon X-folk som meg
ved disken på Starbucks og ser fullstendig uvitende ut.
Alt står på engelsk.
Ok, espresso,
cappuccino,
mokka,
latte,
karamell macchiato.
Og så har du… Frapp…
Frappuccino.
Og hva mer? Du må vite hvilke bønner du vil ha.
Hva? Må jeg ha kunnskap om bønner?
De kan være mørk,- medium,- eller lysbrente.
Det er bønner fra…
Etiopia.
Fra mange land. Må jeg vite alt dette?
Hvorfor dyrker Etiopia kaffe? Er de ikke fattige?
Jeg trodde de ikke hadde noe å spise.
Jeg har ikke peiling på noen ting.
Faen. Og så…
Og koppene.
Koppene? Er det ikke liten, medium og stor?
Nei, det er Ariana Grande.
Hva er dette?
Venti Schmenti.
I tillegg har du "høy". Faen! Det er for mye.
Jeg liker bønnene de kaller "fruktige".
"Vil du ha fruktig smak?"
Det får meg til å tenke på de gamle bandene Fruity og Kiriboon.
Jeg er så utdatert.
Jeg følte presset. "Nose Udom bestiller." Jeg ville ikke virke dum.
"Jeg har drukket mye kaffe, så jeg tar en eplejuice."
Slik vokste min generasjon opp. Hva kan jeg lære unge i dag?
Kunnskapen til generasjon X eller eldre
er ting som unge i dag ikke bryr seg om.
Du opparbeider deg visdom å føre videre til neste generasjon,
men hvordan vet du at det ikke blir…
Lomotil.
Lomotil. Om du vet hva jeg mener, er vi like gamle.
Lomotil var diarémedisin for generasjon X og babyboomere.
Hvis du ikke følte deg bra…
Når du fikk diaré, tenkte du med en gang på Lomotil.
For "den tiden av måneden" kalte vi bind for Kotex.
Også hvis det var et annet merke.
Hva var hurtignudler?
Vi kalte dem Mama, også hvis merket var Yum Yum.
Det samme med Lomotil. Alle diarémedisiner var Lomotil.
Men Lomotil ble til slutt bannlyst.
Det er en medisin som…
De kaller det…
Den hindrer avføringen.
Du slutter å bæsje, men bakteriene er der fortsatt.
Det du trenger, er jo å få dem ut.
Bare få i deg elektrolytter, det holder. Men den gangen tok vi Lomotil.
Tenk deg at du var der, og alt du hadde, var Lomotil.
Nok til å selge som PIMRYPIE.
Og så gir du den til yngre generasjoner.
Det er det det er.
Den ville ha gått ut på dato. Og de kunne ikke ha brukt den uansett.
Derfor har jeg ingenting å si til dem.
De har flere muligheter enn jeg noen gang hadde.
Informasjon og kunnskap. Dere trenger ikke en mester
til å lære dere triks og hemmeligheter.
Alt er på Internett. Jeg har ingenting å si til dem.
Vi eldre generasjoner må bare oppføre oss, så de respekterer oss.
Det du prøvde å hindre dem i å gjøre,
gjør de nå, og de lykkes med det.
"Hold deg unna underholdningsbransjen." Vel, se på Lisa.
Se på Bam Bam.
De lever av det greiene.
"Ikke bruk sminke. Du er for ung."
Se på Nesty, tenåringstranskvinnen.
Kjøpte et hus til moren før hun var 15.
Og Eclaire Juepak fra Khlong Toei-slummen.
Hun kjøpte et hus til 30 millioner baht ved siden av Opal.
Ikke sant? Det har gått bra med dem.
De sa jeg ikke kunne leve av kunst. "Skal du leve av å lage tegnefilmer?"
De sa at jeg kom til å sulte.
Har dere hørt om Crybaby? Tegneserietegneren?
De to første dagene av utstillingen tjente inn over 100 millioner baht!
De gamle artistene, selv de store, har aldri tjent så mye i hele sitt liv.
Så ikke tro at du har noe å lære dagens unge.
Bare vær stille.
Spesielt alle gamlingene som jobber i parlamentet.
Ikke juble. Jeg skal ikke si mer.
Når jeg er i trøbbel, ser jeg aldri noen av dere.
Hvis jeg sier mer, vil Srisuwan anmelde.
Den jævelen har for mye fritid.
Ikke klapp. Jeg bryr meg ikke.
Det jeg vil dele med den yngre generasjon, er ikke kunnskap.
Det er en feil jeg gjorde.
Eldre folk har den fordelen at vi har gjort flere feil.
Vi har hatt flere muligheter.
Og vi kan bruke de feilene og lære av dem for å gjøre færre feil.
De mest erfarne er de som har gjort feil. Det er sant.
Så jeg ville fortalt de unge om en feil jeg har gjort.
En gang gjorde jeg noe så dumt at det nesten fikk meg drept.
Jeg var rundt 20 år.
Jeg oppførte meg som en typisk yrkesskoleelev.
Som i 4 Kings.
Fordi jeg gikk på yrkesskolen, gikk jeg i arbeidsklær fra skolen.
Jeg gikk med solbriller og sånne ting.
Jeg visste ikke hvorfor.
Jeg etterlignet måten de eldre gikk på.
Vi gikk rundt i flokk
med skuldrene trukket opp, som om vi var kalde.
Eller som om hoftene var ute av ledd. Vi gikk sånn…
Jeg vet ikke… Som om vi hadde småstein i skoene.
Vi gikk sånn, som om vi var uføre. Vi ante ikke hvorfor vi gjorde det.
Vi gikk rundt med holdningen
at alle som så i vår retning, ville slåss.
De ba om det.
Men egentlig kikker du på folk om du vil bli kjent med dem.
Ikke sant?
Du kan ikke bare stirre på puppene uten å si noe.
Det funker ikke. Du kan ikke se på knærne heller.
Jeg vet ikke hvor vi fikk det fra.
Vi gikk rundt i arbeidstøyet vårt.
Jeg var et problembarn. Omgikkes feil folk.
Vi ga andre elever juling og plaget dem. Vi tok beltene fra uniformene deres.
Passet de engang? Nei. Det var andre størrelser.
Vi slo andre lever og tok klærne deres.
Men ikke for å bruke dem. Vi tok spennene.
Vi bare gjorde det vennene våre gjorde. Og vi sa at det var for skolen.
At det var for å gjøre ære på skolen vi elsket så høyt.
Men vi dro aldri tilbake.
Jeg har ikke brukt arbeidsklærne. Det betydde ingenting.
Jeg gjorde bare som resten.
På den tiden 4 Kings kom,
leste også alle boka Mad Dogs and Co.
Om du ikke var født da, så er det en historie om et eventyrlig liv.
Vi dro til stranden.
Jeg dro med bestevennene mine, Ueng og Peera.
Det var de som fikk ideen. Jeg bare ble med. Wilai var også der.
Så vi var fire som dro til Samet.
Vi snakker Samet for 30 år siden.
Det var ingen hoteller der. Vi bodde på Sai Kaew-stranden.
I en bungalow laget av naturlige materialer.
Det var kokospalmer.
Alt var laget av kokosnøtter og treverk. Bare ting fra naturen.
Og rett på stranden.
Vi bodde der i to netter. Den første natten var grei.
Den andre kvelden satt vi på en strandbar.
Det var åpent sent, de spilte reggae og sånne ting.
Vi drakk øl.
Ved siden av oss var det et bord med åtte personer.
En av gutta spør meg: "Dom, vil du ha en øl?"
"Nei." "Du er ikke phat."
"Phat" var et kult ord på den tiden.
"Du er ikke phat."
"Er jeg ikke phat?
Jeg er en phat fyr, og dydig også." Hele stedet hørte meg.
Bordet ved siden av
reiste seg, alle åtte.
"Å, dydige phat fyr."
De gjorde narr av meg, jeg skjønte det. Fornærmet meg.
Jeg vet ikke hva som gikk av meg.
Jeg reiste meg,
tok flasken ut av hånda til kompisen min og knuste den mot en stein.
Det var steiner på stranda. Jeg knuste den for å lage en spiss, som en haitann.
Men jeg vet ikke hvorfor jeg ville slåss.
Hva var poenget? Jeg ville bare vise meg for vennene mine.
Jeg var ikke meg selv. Jeg knuste den.
Om du ønsker å fremstå som en tøffing,
må du øve på å knuse flasker for å gjøre dem skarpe.
Dette var første gang jeg gjorde det.
Jeg slo, og "bang"!
Jeg sto igjen med halsen i hånda.
Den var litt spiss,
men mer som en tunfisktann enn en haitann.
Jeg kunne ikke stikke noen, bare klø.
Planen gikk i vasken idet det smalt.
Den andre gruppen reiste seg.
Stemningen var spent. Alle mumlet.
Jeg var livredd, men det var for sent.
Vennene mine hadde ikke fulgt med.
Men til slutt reiste de seg også.
Så kom bartenderen bort. "Ingen slåssing! Det holder nå.
Dra hjem og legg deg."
De reiste seg og gikk.
For oss var stemningen ødelagt, så vi betalte regningen.
"Jeg skal bare på do", sa jeg. Men jeg gikk ikke på do.
Det var mørkt. Jeg så de åtte andre mellom trærne.
Jeg gikk ikke på do. Jeg fulgte etter dem. Og jeg var livredd
for hvor de skulle.
Hvor de hadde tenkt seg.
Jeg gikk rundt trærne, sånn, og forbi toalettene,
kanskje 20 meter forbi baren.
Faen heller.
De tok med seg hele nabolaget.
De åtte var bare en del av en større gruppe.
De hadde et leirbål og spilte musikk.
Det så ut som en skoletur for yrkesfagelever.
En gjenforening eller en avskjedstur. Som oss, men de var flere.
De åtte gikk tilbake til gruppen sin.
Jeg tenkte de ville fortelle vennene sine det,
så jeg sa til vennene mine: "Jeg er trøtt, la oss dra."
De visste ikke hva jeg hadde sett.
Tilbake i bungalowen sa jeg: "La oss dra tidlig i morgen.
"Hvilken ferge?" "Den første, klokka sju."
"La oss bli litt til."
"Nei, vi drar hjem. Moren min savner meg nok."
Jeg lette etter grunner til å dra hjem.
De ante ikke at vi var i fare. Morgenen etter sto vi opp tidlig.
Jeg pakket. De gikk ut for å samle skjell.
Unge på den tiden samlet skjell til å putte i glasskrukker.
Du hadde sand oppi og et budskap, som en suvenir.
Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre.
En sko hadde blitt skylt i land og lå begravet i sanden.
Jeg tok den og børstet av den.
Jeg tegnet mens jeg ventet på dem og på fergen.
Mens jeg tegnet…
…så jeg at et stykke ned på stranden,
omkring 80 meter, så var det
en gruppe folk som kom nærmere. Da de var 50 meter unna,
var det som filmen Armageddon.
Det var 40 stykker, dekket hele stranda.
Alle bar på et eller annet.
Da de kom nærmere,
hørte jeg: "Jævelen", "drittsekken." "Bare vent til jeg finner ham."
Jeg hørte bare bruddstykker, men så ble det tydeligere,
til de var 20 meter unna.
"Det må være gutta jeg kranglet med i går kveld.
De er her. Faen."
Da de var 15 meter unna, sa jeg: "Peera, Ueng, Wilai, se!
Det er gutta fra i går kveld."
"Dom, bli her. Ikke vær redd."
"Wilai, Peera, kom hit. Gå og finn noen kjepper."
De gikk for å finne noen kjepper i steinhaugen.
"Jeg går og finner noen kjepper."
Men jeg så ikke på vennene mine.
Jeg så på den gjengen som kom stadig nærmere. Ti meter nå.
Helt til de bare var fem meter unna.
Det var mer enn 40 stykker, og de gikk rundt meg.
De stilte seg rundt meg, og alle hadde noe i hendene.
Det var som 4 Kings. Kan dere se det for dere?
Svære karer med skuldrene trukket opp.
Anstifteren var der. Han minnet om Jazz Chuanchuen.
Han kom bort til meg. "Faen.
Den jævla fyren.
Din jævel!
Hvem er den snørrungen?"
Hva kunne jeg gjøre? Jeg stivnet helt.
Jeg kunne ikke slåss mot dem. Én mot førti. Og hva hadde jeg?
Jeg hadde den skoen fra stranda.
Skulle jeg bruke den som vifte?
Å dæven. Han gikk i sirkler rundt meg.
"Hei, drittsekk."
De andre pirket i meg med pinner som om jeg var en ruke.
Stakk meg.
"Tror du at du er tøff, din snørrunge? Hva skal du gjøre?"
De oppførte seg truende, men de hadde ikke slått meg ennå.
De bannet til meg.
Det var som en ilddåp.
De bannet til meg og ga meg fingeren.
La oss si de ga meg "bikken".
Jeg fikk fire båtlaster "bikk" den dagen.
Mer enn jeg noensinne vil trenge.
"Bikk" i bøttevis. Jeg har mer "bikk" enn noen andre i Asia og Arktis.
Tonnevis av "bikk".
"Rasshøl.
Din tispe. Drittsekk."
Jeg fikk alt.
De sto fortsatt og yppet. Jeg var redd. Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre.
Så jeg tisset på meg.
Jeg var så redd at jeg tisset i buksa.
Jeg trodde de ikke ville se det, for bølgene sprutet.
Jeg latet bare som ingenting.
Men lederen deres så det. Han var en barsk fyr.
"Å faen, nå holder det. Han pisset på seg!
Hvis jeg ser deg i Bangkok, ditt rasshøl, kommer jeg til å gi deg juling.
Ser du på meg?"
Det var ikke meningen, men jeg kunne ikke la være.
Hva skulle jeg gjøre?
De slang litt mer dritt til meg,
kastet det de hadde av pinner og flasker, og gikk sin vei.
Da de hadde gått sin vei,
ramlet jeg sammen som om jeg hadde blitt voldtatt.
Det var mitt livs verste opplevelse.
Jeg kan ikke beskrive med ord hva jeg følte.
Det er ikke mange som opplever det.
Jeg ramlet sammen på sanden. Glemte alt annet.
Jeg glemte vennene mine.
Jeg hadde bagen min. Fergekaia var midt på stranden.
Jeg gikk bort dit. Jeg var den første som gikk om bord.
Jeg ville bare dra derfra så fort som mulig.
Om dere noen gang skal ta fergen ved Ban Phe-piren,
så er det veldig varmt på baksiden.
Mye eksos.
Jeg satt ikke bakerst. Jeg satt i midten for å komme meg unna sola.
Men denne skrekkhistorien har et lyspunkt.
Fergen skulle til å dra. Mannskapet gikk om bord.
De 40 tøffe karene
gikk også på.
Faen.
Kunne det bli verre?
De gikk på fergen og jaget meg vekk som en hund.
"Deg igjen? Gå til baksiden, ellers knuser jeg trynet ditt!"
De jaget meg bak til eksosen.
Jeg måtte sitte i sola
i nesten en time. Det fantes ikke ekspressbåter da.
De begynte å spille musikk igjen. De sang og danset.
De ga meg enda flere "bikker" når de hadde tid.
Jeg var så mett på "bikk" at jeg hadde nok for flere liv.
Kjære vene. Da vi kom til Ban Phe-piren, skyndte jeg meg av.
Jeg snubler bortover piren. Hoppet ned.
Jeg måtte rekke Klaeng-Rayong-Bangkok-bussen.
Den var rød. Jeg skyndte meg på.
Den forferdelige opplevelsen var over.
Endelig! Fytti rakkeren!
Men aldri så galt
at det ikke er godt for noe. De var på samme buss.
Det var fullt av dem. Fullpakket.
De jaget meg vekk igjen.
De 40 karene fylte hele bussen.
Akkurat som tidligere
slang de dritt til meg og hånet meg
helt til vi kom til Bangkok. Jeg løp ut av bussen
mens de bannet enda mer.
Og i det øyeblikket jeg gikk av bussen,
sluttet jeg å være en bølle.
Jeg begynte å gå normalt igjen, med føttene og skuldrene vanlig.
Det var over. Jeg ble normal igjen.
Jeg havnet aldri i konflikter igjen. Jeg ville aldri slå noen igjen.
Det var over.
Da jeg gikk av, ropte de fortsatt etter meg
og ga meg "bikker".
Jeg brydde meg ikke. Jeg var bare en normal fyr fra da av.
Jeg forteller dere dette
som en lærepenge.
Jeg likte vel å være stor i kjeften. Jeg vet ikke hvorfor.
Om jeg hadde truffet de karene i dag,
alle 40, ville jeg sagt til dem,
jeg ville takket dem
for at de sparte livet mitt. La oss være ærlige.
Ellers hadde jeg ikke stått her. Jeg ville takket dem.
Jeg tøffet meg uten å vite hvorfor. Jeg knuste en flaske uten å vite hvorfor.
Det var ikke meg.
Jeg gjorde bare som de andre. Jeg ville være en del av gjengen.
Ære betydde ingenting for meg.
Alt var i hodet mitt.
Jeg vil beklage til alle som jeg har såret.
Jeg vil si det.
Jeg er ikke sånn lenger. Jeg vil ikke være den personen.
Det budskapet var til dem.
Når det gjelder de tre vennene mine, som jeg ikke har sett siden…
Jeg har ikke sett dem på…
Jeg…
Jeg ble helt tom.
Jeg vet ikke hvordan de kom seg hjem. Vi sluttet å snakke.
Det er over 30 år siden. Hvis jeg så dem i dag,
ville jeg vært helt…
"Eh…"
Jeg vil bare si én ting.
Wilai, Peera, Ueng…
Har dere funnet de kjeppene ennå?
Hva slags kjepper lette dere etter? Palisander?!
Ventet dere på fellingstillatelse?
Faen ta dere, jævler!
Uansett hvor jeg ser dem, det være seg Paragon eller Chatuchak-parken.
Jeg husker ham. "Har du funnet de jævla kjeppene?"
Uten noe forvarsel. Jeg har båret på dette lenge.
Gjør det vondt?
Jeg liker jenter som masserer kinnene når de ler. Veldig søtt.
Skal jeg skrive "tiger"?
Generasjon X nærmer oss pensjonsalderen.
Når du kommer i den alderen, så skjer det noe med deg.
Og jeg tror dette skjer med alle i denne generasjonen.
Du lengter etter naturen.
Du vil tilbake til naturen,
våkne til naturen,
dyrke dine egne grønnsaker, ha høner og griser, alt det der.
Du ser Nam Rapeepat ale opp griser og bøfler,
leve med naturen, og du vil gjøre det samme.
Jeg også.
Det er intet jeg vil mer. Jeg vil bare være i naturen.
Jeg bodde i Chiang Mai en stund, men i dag
er det fullt av turister. Jeg kjøpte et hus i Nimman.
Jeg får ikke engang bilen ut av garasjen.
Så det er ikke nok natur.
Det funket ikke.
Så jeg begynte å lete etter et sted med mer natur.
På den tiden fikk jeg muligheten til å feriere i Kanchanaburi.
Sai Yok Noi.
Jeg sov på en flåte i Sai Yok Noi.
Den første dagen var jeg lykkelig. Jeg våknet til tåken som lå over vannet.
Om natten skvulpet vannet under flåten…
Det kaller jeg å leve.
Grønt på alle kanter.
Om du drar i regntiden,
vil du høre lyden av mykt regn mot taket.
Det er det folk på min alder vil. Vi vil være på sånne steder.
Jeg var der i tre dager, men så dro jeg tilbake på jobb.
Dro tilbake i tre dager til. Så bestemte jeg meg for å flytte til Sai Yok Noi.
Jeg trengte ikke mye. Alt jeg trengte, var rennende vann og en flåte.
Jeg måtte lage en flåte.
Men jeg visste ikke hvordan.
Jeg bare satte i gang, selv om jeg ikke hadde peiling.
Hvor var det en tomt for salg? Jeg gikk rundt på utkikk etter en.
Og vet dere hva? Jeg møtte en lokal fyr på motorsykkel
som het Kaek.
Han kjørte forbi meg og snudde seg, som om han gjenkjente meg.
"Er du Nose?"
Han må ha syntes det var rart å se meg gå der på en sti i skogen.
Og jeg sa: "Ja, det er meg."
"Hva gjør du?"
"Jeg ser etter en tomt."
"Hvordan skal du finne det sånn?
Gå heller til et av overhodene i byen. Men jeg vet om et sted. Hva er det til?"
Jeg sa at jeg ville bygge en flåte og fortøye den på noens tomt.
"Hvem vil la deg gjøre det?
Om du fester den til et tre, det regner, og den havner i en annen provins?
Du trenger en tomt først. Det er det første."
"Da vil jeg ha en tomt nær feriestedet."
"Rundt her er det veldig dyrt. Det er rett ved veien.
Hvis du vil ha noe billigere, må du over på den andre siden."
For å komme dit måtte jeg kjøre over en bro.
Det var nesten ti kilometer.
Men jeg hadde bestemt meg. Jeg hadde ikke peiling, bare viljen.
Jeg kjøpte en tomt, ikke engang en rai, hvor jeg kunne fortøye en flåte.
Kaek ringte flåtebyggeren for meg.
Jeg var ofte i Kanchanaburi mens flåten var under bygging.
Og der var jeg virkelig nær naturen.
Tomten min hadde ingen naboer. Det var to måter å komme seg dit på.
Den ene måten var gjennom Wang Krachae-tempelet.
Du måtte gå inn i tempelet, forbi krematoriet,
paviljongen og alt det der for å komme til tomten min.
Eller gjennom Khao Phang Charoenphol-tempelet,
gjennom porten, forbi krematoriet, forbi de 30 hundene, munkenes hus,
der de kremerer lik, i en kilometer.
Tomten lå mellom dem. Det var eneste måte, annet enn å flyte ned med elva.
Jeg elsker naturen. Jeg ville være alene der ute.
Jeg tenkte det ville være en fin måte å leve på.
Helt alene. Jeg kunne lese og skrive en bok.
Bare være i naturen.
Jeg kunne dyrke min egen mat.
Den første natten regnet det.
Ikke noe problem. Det skaper en fin stemning.
Det regnet. Flåten jeg bygget, hadde en veranda.
Omtrent som herfra og bort dit.
Bare en veranda og rommet mitt.
Flåten var omtrent ti ganger ti.
Verandaen var der. Her var soverommet mitt.
Jeg hadde ikke laget gardiner ennå, så det var bare et vindu med brun plast.
Det regnet ute.
Når jeg skal sove, må jeg ha det helt mørkt.
Men hvis det er for mørkt, blir jeg engstelig,
for når det er mørkt der, er det helt bekmørkt,
siden det ikke er noen naboer.
Det nærmeste lyset var langt av gårde.
En burmeser kunne kutte strupen min. og ingen ville noensinne få vite det.
Jeg kunne bli spist av en pyton, ingen ville få vite det.
Så mørkt var det.
Men jeg elsker naturen.
Jeg slo av lysene, bortsett fra verandalyset.
Og jeg tenkte:
"Nose, ikke se deg rundt.
Bare se der du er nødt."
Jeg visste jeg ville våkne klokka to for å tisse.
Ikke let etter ting i mørket, for du vil finne det. Bare se på føttene dine.
Klokka to sto jeg opp for å tisse.
Jeg gikk til toalettet, gjorde det jeg skulle, og gikk tilbake.
Da jeg la meg igjen…
Her er speilet. Senga, speilet og verandaen.
Jeg gikk for å legge meg, men idet hodet mitt rørte puta,
i øyekroken…
Faen.
En gammel kvinne i sarong satt der og børste håret sitt.
Hun børstet det grå håret, sånn.
Jeg så henne bare brøkdelen av et sekund.
Jeg snudde meg.
Faen.
"Hvorfor så du dit?"
Jeg kjeftet.
"Om du ikke hadde kikket,
men bare lagt deg… Men da hadde du slått hodet
eller krasjet i senga. Du var nødt til å kikke."
"Men faen, det er din feil. Du kikket. Hva nå?"
Jeg kranglet med meg selv.
Jeg ba til høyere makter. Jeg ba og ba,
hver eneste bønn jeg kunne, Bahum, kjærlighet og godhet.
Etter en stund innså jeg
at jeg var voksen,
og at jeg måtte være der lenge. Skulle jeg gi opp?
Om jeg ga opp, var det for alltid. Det var bedre å konfrontere det.
For det første, fikk hun min fortjeneste?
I så fall ville hun være borte nå. Kanskje hun bare trengte fortjeneste.
Jeg prøvde å manne meg opp. Jeg trakk pusten dypt.
Jeg stålsatte meg, så snudde jeg meg og kikket.
Hun satt der ennå.
Hun satt der med det ene beinet over det andre.
Det var en gatehund som klødde seg bak øret.
Hva faen?
En gammel dame i sarong?
Så teit.
Det var en skabbete hund med tovet pels. Altså…
Jeg følte meg teit og patetisk. Herregud.
Og du vil være ute i naturen?
Etter det sovnet jeg igjen. Men hva om hunden var et spøkelse?
Kanskje det antok hundeform.
Samme det. Sov videre. Jeg spør de lokale i morgen.
Dagen etter spurte jeg hvordan hunden kom seg på flåten.
"Sikkert en tempelhund. Det er ikke så rart.
På grunn av regnet.
Det regnet, så hunden søkte mot lyset for å holde varmen.
Overse den. Den forsvinner etter hvert. Hvis du er redd, bygg et gjerde."
Alle flåter trenger et rekkverk. Jeg burde sette opp et gjerde.
Da kommer det ikke flere hunder. For en lettelse. Men mange gekkoer!
Det kom gekkoer. Hvordan kom de seg på flåten? Hoppet de?
"De må ha krøpet under gjerdet."
"Du er jo redd for alt mulig."
Gekkoene kom på grunn av insektene.
Der det er insekter, er det gekkoer.
Før bodde de i trær. Men lyset tiltrakk seg insekter, så gekkoer.
Deretter kom det slanger.
Jeg hadde slanger.
Masse ulike dyr. Naturen kom til meg.
Vanligvis, i Bangkok, tar du av deg skoene,
og senere tar du dem på igjen.
Ikke her. Når jeg satte foten i skoen, var det noe i den.
Enten en padde eller en frosk.
Og jeg visste aldri når slangene kom.
Gekkoer, slanger, kortvinger.
Har dere hørt om kortvinger? De kommer fram etter regnet.
Striper på baken. Om du tar på den, er det som å ta på syre.
Alle slags dyr kom til flåten min. Duer.
Jeg trodde det var et spøkelse. På taket. Når kom den?
Faen. Hvorfor er det så mange?
Bananfluer. De kommer om sommeren.
Ikke alene eller i par. De kommer i hundretusenvis.
Jeg trodde jeg skulle bo
ved en stor innsjø, lese bøker jeg ikke har lest på en stund.
Skrive manus.
Uaktuelt. De surret rundt øynene mine.
De landet i øynene mine og spaserte rundt.
Jeg prøvde å sette brillene nærmere øynene,
men de huket seg sammen og krøp inn under brillene.
De trives rundt bøfler, men det var ingen bøfler der.
Jeg måtte lære meg å leve med dem.
Jeg googlet "Hvordan bli kvitt bananfluer."
Jeg prøvde å søke det opp, men Internett…
Jeg vil ikke snakke om det.
Jeg ville være ute i naturen. Uten Internett.
Til slutt fant jeg ut at Caesalpinia pulcherrima-blomster
kan skremme vekk bananfluer.
Heldigvis sto det et tre på tomten min, så jeg klatret opp og plukket en neve.
Jeg plukket en neve og la dem der jeg satt og skrev.
Det hjalp ikke. Fluene fortsatte å surre i øynene mine.
Jeg bandt blader til brillene.
Som en annen galning. Jeg så ut som en busk.
Det kan jeg si med en gang, ikke stol på Google. Hjalp ikke en skit!
De fortsatte å komme.
Og enda verre var det at bladene luktet fælt.
De gjorde meg svimmel, og nesen klødde.
Jeg har allergier. Nesa mi rant. Hvordan kunne jeg være ute i naturen?
Hver eneste natt var en kamp.
Noen enda verre enn andre.
Jeg kunne ligge i senga, og alt jeg kunne tenke på, var…
Jeg lå der. Et spøkelse?
Jeg ble angrepet av et spøkelse.
"Hvordan våger du å innta min eiendom?"
Jeg spurte Kaek
om det var spøkelser der. Tomten ligger mellom to templer.
Hadde noen dødd der?
"Kjære vene. Når det regner, fører elven med seg tømmer og bambus.
De går under flåten og treffe pongtongene."
Jeg så medtatt ut.
Jeg kan ikke lage mat. Jeg har ikke peiling. Da natten kom,
ville jeg bare gå på 7-11.
Nærmeste 7-11 var minst åtte kilometer unna.
Men det var ikke problemet. Jeg måtte gå gjennom tempelet.
Templer på landsbygda spare penger ved å slå av lysene.
Jeg kjørte fram bilen.
Her var flåten, og jeg måtte klatre opp bakken
og så opp på veien.
Det var bekmørkt. Lysene på bilen var de eneste lysene.
Ute var det helt mørkt.
Da jeg skrudde av frontlysene, ble jeg ett med mørket.
Jeg gikk litt langt.
Nesten ved tempelet. Omtrent en kilometer. Så fort jeg så krematoriet,
sluttet jeg å være sulten. Jeg dro hjem og lagde nudler i stedet.
Ingenting var enkelt.
Grønnsakene jeg ville dyrke, ble spist av mark.
Ikke vær så naiv. Ikke tro at treeddik blir kvitt mark.
Det gjør den ikke.
Jeg snakket med bønder. Treeddik mot mark er bare en myte.
Det gjør dem desorienterte, men det jager dem ikke vekk.
"Så hvordan gjør dere det?"
"Pesticider, gutt."
Jeg hadde oppdaget sannheten
om å leve i naturen og være selvforsynt.
Jeg skal si dere det, ingenting er nok for meg.
Jeg kunne ikke bli. Det var ikke noe for meg.
Jeg bare latet som om jeg ville bli selvforsynt og dyrke grønnsaker.
Det var ikke egentlig meg, det var kun en fasade.
Det var ikke lett.
Jeg bare gjorde som kjendiser og influensere.
Jeg så dem høste ris.
Dust. De kom fra en varebil.
De smører seg inn med solkrem,
går ut, poserer for kamera og går tilbake til klimaanlegget i bilen.
De som virkelig gjør det,
er bøndene.
Ikke lat som om du er bonde. Det har jeg lært.
Jeg er ikke bonde.
Jeg var fattig som barn, trenger ikke late som jeg er det nå.
Ikke sant? Jeg vil ha klimaanlegg,
raskt Internett for å se Netflix hele dagen, og ingen bananfluer i øynene.
Jeg er en forbruker.
Andre kan produsere. Jeg kjøper.
Det er et balansert samfunn. Ellers ville alle dyrke sine egne grønnsaker.
Jeg dro til Sai Yok Noi-markedet.
Selgerne sa at salget gikk dårlig, for alle i området var bønder.
Alle dyrket mat selv, ingen kjøpte.
Når du dyrker mat selv, klarer du ikke å spise opp alt i tide.
Jeg hadde for mye mat.
Hvem skulle jeg gi den til? Jeg hadde ingen naboer.
Ikke sant?
Hvem sin mobil er det?
Ding dong.
Er det Bellas telefon? La den ringe.
La oss lytte. Jeg liker det. Ringetoner virker beroligende.
Sett på tre stykker.
Liker dere det ikke, kan dere dra.
Under Deaw #12
kunngjorde jeg forlovelsen min.
Det er fem år siden.
Folk spør om jeg har giftet meg ennå.
"Hva med brudens hus du skrøt av?"
Huset sto ferdig den gangen.
Fem år senere er jeg fortsatt alene.
"Er du ikke ensom?" spør de.
"Det går bra." "Hva mener du?"
Takket være eskorter.
Har dere hørt om eskorter? Jeg klarer meg fint takket være dem.
Jeg har blitt kjent med dem nå i det siste.
Før hadde jeg ikke hørt om dem.
Jeg visste om dem. men hadde aldri vært hos en.
For litt siden inviterte en venn meg
til et forretningsmøte på en japansk restaurant i Sathorn.
Det var et råflott sted med et stort VIP-område.
Jeg trodde vi faktisk skulle snakke forretninger.
Alle ved bordet var viktige forretningsmenn.
Jeg trodde de ville ha meg som programleder eller noe.
Jeg var pent kledd. Så satte vi oss.
De var seks eller syv stykker.
Jeg satte meg med dem, vi snakket, småpratet.
De sa at det ville komme flere.
Jeg trodde de mente flere forretningsmenn. Så gikk døren opp.
De var vakre.
Fire stykker.
De kom inn og satte seg på plassene holdt av til dem.
En som het Joy, la oss kalle henne det, satte seg ved siden av meg.
Og de er veldig profesjonelle. De oppfører seg som om de kjenner deg.
Som en venn fra skolen. "Nose ditt, Nose datt."
De sklir rett inn. Derfor kalles de "profesjonelle".
Men de gjør ikke noe seksuelt.
De holder deg med selskap.
Vi hadde det moro. Grov humor.
Men Joy, hun ved siden av meg, sa ikke så mye.
Så jeg tenkte jeg skulle være en gentleman
og ta litt mat…
Jeg skal være ærlig. Jeg prøvde å flørte.
Jeg tok litt sushi og la den på tallerkenen hennes.
Hun snudde seg mot meg og sa: "Du gir meg bare én bit.
Men når jeg spiser deg, tar jeg to biter."
Der har du en ekte eskorte.
Jeg ga henne wasabi.
"Forsiktig, kjære, den er heit. Det er fersk wasabi."
"Men jeg er heitere."
Jeg la merke til at hun hadde på seg en slik jakke kvinner liker å bruke.
Som en blazer, men armene går ikke inn. Jeg forsto ikke hvorfor hun hadde den på.
Det måtte være vanskelig å løfte armene eller plukke opp ting.
Som om hun bar på en stang med ting hengende fra sidene.
Jeg spurte henne:
"Er du kald?
Skal jeg be de ansatte skru ned klimaanlegget?"
"Jeg fryser ikke", sa hun.
"Hvis jeg tar den av,
vil alle se brystene mine. Takler du det?"
Hun tok den av før jeg rakk å svare.
Hun la den over en stol og snudde seg mot meg.
Jeg satt rett der.
Og det første hun sa, var:
"Synes du de er store?"
Jeg hadde aldri hatt en slik samtale i hele mitt liv.
En kvinne spurte meg: "Synes du de er store?"
Hvis sånt er akseptert, skal jeg gjøre det også.
Spørre en fremmed kvinne på toget: "Ser pikken min stor ut?"
Veldig moro.
Det var en ny samtale for meg. Fikk meg til å våkne.
"Eh, vel… De er fine og proporsjonerte."
"Jeg skal operere dem for å få E-cup."
"Hvorfor det?" spurte jeg. "De er jo så fine allerede."
"Det er stor konkurranse i denne jobben. Jeg trenger et godt salgsargument."
"De ser naturlige ut.
Naturlig er også et salgsargument, og vanskelig å finne i disse dager."
"For sent. Operasjonen er om fire dager."
"Er det sant?"
Hun sukket. "Men jeg får ikke gjort det uansett."
"Hvorfor ikke?"
"Jeg mangler 40 000 baht."
Jeg ba henne utsette operasjonen.
"Det går ikke", sa hun.
"Kirurgen er berømt." Hun listet opp kjendisklienter.
"Kirurgen er den beste. Det er vanskelig å få time.
Og jeg trenger dem så fort som mulig."
"Så fort som mulig"?
Jeg skjønte ingenting. Var det venteliste for å få suge på dem?
Jeg visste ikke hva jeg skulle si. "Å ja."
Jeg begynte å spise for å slippe å snakke. Drakk en slurk grønn te.
Det ble pinlig stille, og så sa hun:
"Nose?
Hvis du hjelper meg
med de 40 000,
blir du den første som får se dem."
Vent. Jeg ble ikke født i går.
Jeg er en voksen mann. Jeg har sett mye.
Vi har nettopp møttes, og hun vil ha 40 000 til en puppeoperasjon?
Vet dere hva jeg sa til henne?
"Joy…
Gi meg kontonummeret ditt."
Fikk informasjonen og overførte pengene umiddelbart.
Sendt. Om fire dager blir jeg den første som får se dem.
Men jeg slapp å vente.
Rundt klokken 02.00 den kvelden blokkerte hun meg.
Jeg vet at dette kommer på Netflix.
Så i det minste, hvis hun ser på… Jeg skal snakke til kameraet.
Joy.
De 40 000
er ikke noe problem. Jeg vil ikke ha dem tilbake.
Det var å betale for en så profesjonell selskapstjeneste.
Men…
Om jeg kunne be om bare én liten ting…
Da vi satt der den kvelden, så jeg at hun hadde noen fine tatoveringer.
Litt her og der. Tatoveringer i grafisk stil.
Jeg vil spørre deg, Joy,
om du ikke kan tatovere navnet mitt
under brystet?
Navnet på sponsoren din.
Som i templer, der er det inngravert navn på brett, tallerkener, stoler
og bunnen av en slags gravstein.
Så når folk bruker brystene hennes,
gnir på dem,
dytter på dem, suger,
lukter, slikker, hva som helst…
"Hei, vent.
'Donert av Nose Udom Taephanich.'
Vent litt.
Jeg takker ham for dette."
Jeg er ikke på utkikk etter en partner. Det er ikke det.
Jeg dater, som alle andre.
Når du leter etter kjærlighet, finner du noen du liker,
og så dater dere og blir kjent.
Men saken er at kjærlighet ikke er nok.
Og forhold er ikke bare mellom to personer.
Kjærlighet involverer mange flere rundt de to personene.
Foreldre, søsken, slektninger, kolleger.
Kjærlighet involverer mange mennesker og de små detaljene om den personen.
Om å spise, å bæsje, sex, søvn.
Spise.
Se for dere at noen elsker å spise.
De spiser mye, og det gjør dem glade.
Men den andre bryr seg ikke om mat. De er kresne. Liker ingenting.
De er veganere eller spiser ikke ting på grunn av religionen.
Da blir det vanskelig.
Ikke at den ene har rett, men man passer ikke sammen.
Vi spiser flere ganger om dagen.
Du spiser frokost, tre timer senere spiser du igjen.
Man lurer alltid på hva man skal spise.
Spiser dere det samme?
Å bæsje.
En gang hadde jeg en venn. Vi er fortsatt venner.
Vi dro på ferie sammen i ti dager. Hun bæsjet ikke.
Jeg ble bekymret. Hvordan gjør du det?
Hun sa det ikke ville komme ut. Hun drakk vann og spiste, men ingenting.
På de ti dagene lærte jeg hvordan ansiktet til en som ikke bæsjer, ser ut.
Ingenting fristet henne.
Hun ville ikke shoppe eller gjøre noen ting. Hun så nedfor ut.
Svetten hennes var seig, som utvannet diaré.
Vi var miserable. Vi var ikke lykkelige.
Sånt skjer når man har ulike bæsjevaner.
Er partneren min sjalu? Utro?
Er de en alkoholiker?
Lat? Det er mange ting å tenke på.
Spise, bæsje, sex.
Vi er alle voksne. Vi vet det er viktig.
Er dere kompatible?
For dere menn skal jeg sammenligne det med mat, så dere forstår.
Sex… Noen menn har det travelt.
Om man sammenligner med mat, er de utålmodige.
Når de spiser nudler, er ikke nudlene gjennomkokt.
Når de har spist opp, sovner de.
Men partneren deres har mer delikat smak. De foretrekker omakase.
Det må være en forrett for å stimulere smaksløkene,
så andre retter i en bestemt rekkefølge før hovedretten.
Til slutt dessert for å avrunde måltidet.
Det må være atmosfære og musikk.
Duften… Alt må være perfekt.
Det er veldig delikat. Men denne fyren bare spiser og sovner.
Han gjør ikke en innsats. De passer ikke sammen.
Noen folk liker
å fråtse.
Kanskje de ser mye porno.
Dunk, dunk, dunk.
Det er kvantitet foran kvalitet. De elsker buffé.
De fråtser. Rimming, suging, beverdykking,
suging av tær. Sånne rare ting man ser i porno.
Noen er som eremitter som bor i en hule.
De kommer ut én gang i året.
Hvis dere ikke er kompatible, vil det ikke funke.
Spise, bæsje, sex, søvn.
Søvn. Dette er kjempeviktig.
En gang datet jeg en kvinne.
Etter hvert ville vi bli bedre kjent, så vi dro på ferie til utlandet.
Vi dro.
Det var vår første natt sammen
i samme seng.
Vi hadde ikke gjort noe seksuelt.
Så la vi oss.
Sengen var stor, og for å ikke presse henne,
la jeg en pute mellom oss. Jeg var en gentleman.
Innerst inne ønsket jeg å gå lenger, men jeg behersket meg,
for voksne forhold er seriøse.
Jeg ville ha et seriøst forhold, noen å tilbringe resten av livet med.
Så den kvelden ligger vi i sengen, jeg prøver å være rolig.
Jeg er en middelaldrende mann. Når jeg drikker brus, promper jeg.
Prrt, prutt! Jeg mistet poeng hos henne. Jeg kunne ikke i hvert fall snorke.
Ikke snork. Jeg ordnet puten,
så jeg ikke skulle rulle bort til henne eller havne i rare stillinger.
Jeg sov som dette. Hvis jeg snur på hodet, snorker jeg.
Så prøvde jeg å sove.
Jeg slo av lyset.
Vi sovnet.
Midt på natta,
rundt klokka ett eller to, hørte jeg snorking.
Jeg bråvåknet. "Faen. Ikke gjør dette.
Ikke rot det til nå."
Har du blitt vekket av egen snorking før? Du hører den og skvetter opp?
Jeg satte meg opp i senga. "Hei. Skjerp deg."
Mens jeg ordnet puten, fortsatte snorkingen.
Det låt som dette.
Som en gris som sitter fast i en dørkarm. Det er sant.
Jeg har øvd på den lyden,
for jeg ville at dere skulle høre den.
Hver eneste akkord.
Det var ikke jeg som snorket.
Det var henne.
Hva skulle jeg gjøre?
Jeg trenger mørke og stillhet for å få sove.
Hun snorket.
Jeg kjente henne ikke godt nok til å sparke til henne,
eller dytte på hodet hennes for å skifte stasjon. Snu plata.
En annen musikk. For jeg hadde aldri hørt denne før.
Hva skjedde der? Var det måten nakken var bøyd på?
Jeg hadde aldri hørt disse tonene før.
Hun snorket videre helt til morgenen, Jeg fikk ikke sove.
Jeg bare lå der. Å dæven.
Om morgenen var alt normalt.
Vet du hva du må spørre om når du begynner å date noen?
Vi gikk ned for å spise frokost på hotellet.
"Har du sovet godt?"
Jeg er en hensynsfull person.
"Ikke veldig", sa jeg.
"Var putene for harde?"
"Nei, putene var fine." Det var et femstjerners hotell.
"Var sengen for hard?"
"Nei, den var bedre enn min egen."
"Så…
Hvorfor fikk du ikke sove?"
Jeg prøvde å finne en hensynsfull måte å si "fordi du snorket" på.
Det gode humøret hennes forsvant.
"Det er ikke morsomt."
Ikke morsomt, sa hun.
"Ikke tull, da.
Jeg slo opp med eksen min fordi han snorket, og jeg ikke fikk sove.
Vennene mine ba meg gjøre det slutt.
Vi visste ikke hva vi skulle gjøre.
En kveld var vi utenbys, og jeg filmet ham mens han snorket.
Jeg sendte det til vennene mine for å vise dem problemet.
De ba meg gjøre det slutt. Så dette er ikke morsomt."
Siden var hun avvisende.
Vi gikk ut, og hun bare hang med geipen.
Hun var… Dere vet.
Jeg tok henne med på shopping for å muntre henne opp.
Under middagen var hun i bedre humør. Så skulle vi legge oss.
Og, jeg mener, når vi er slitne, kan vi snorke.
Jeg også. Om man er sliten eller ligger i feil stilling.
Kanskje hun hadde snorket fordi hun var sliten etter reisen.
Vi la oss til å sove. Samme tid som natta før.
Det låt som en gris som ble torturert.
Jeg visste ikke mine arme råd. Jeg fikk ikke sove.
Jeg satte meg stille opp for å ikke vekke henne.
Telefonen min ladet ved siden av sengen.
Jeg trakk ut kontakten.
Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre, så jeg filmet henne.
Lenge.
Jeg måtte gjøre noe for å få tiden til å gå. Det ble mye film.
Neste morgen under frokosten spurte hun igjen.
"Nose, har du sovet godt?"
Jeg er hensynsfull.
Jeg viste henne videoen.
Hun så på den.
Det så ut som om hun skulle miste telefonen i gulvet.
"Nose,
er dette ekte?"
"Det ville tatt evigheter å forfalske."
"Det kan ikke stemme. Det kan bare ikke."
Hun vrælte.
Midt i restauranten
satt hun og hulket og gråt.
Jeg ante ikke hva jeg skulle si. Jeg trodde ikke hun ville ta det sånn.
Jeg sa til henne at alle snorker. Vi har alle våre ting.
Vi dro hjem igjen.
Vi avbrøt turen. Hun snakket ikke med meg på flyet.
Etterpå tilbød jeg meg å hjelpe henne.
Jeg sa: "La oss dra til en lege
for å ta en søvntest, på Samitivej Srinakarin."
Vi måtte overnatte på sykehuset.
Legene og sykepleierne festet ting på hodet, tinningene og brystet vårt.
Helt ned til tærne.
Og mens vi sov, overvåket de om vi pustet eller snudde og kastet på oss.
De målte det med en datamaskin før de gikk gjennom resultatet.
Hun må sove med maske resten av livet.
Det er umulig å kurere det. Du kan ikke kurere snorking.
Det er altfor komplisert. Årsaken kan være allergier, overvekt,
muskelsvakhet i tungen,
eller trange luftveier som forårsaker oksygenmangel.
Litt som å drikke boblete.
Vanligvis suges væsken enkelt opp, men iblant blokkerer en kule sugerøret.
Sånn.
Kroppene våre trenger oksygen. De vil ikke dø.
Det er årsaken.
Så skulle hun velge en maske. Det var en stor avgjørelse.
Maskene var som bilmodeller.
Du hadde de kinesiske modellene, og her borte superbilene.
De lette typene var dyre, fordi maskinen pumper oksygen
blandet med fuktighet inn i nesa di.
Den lager mye lyd.
Den passer ikke ansiktet ditt
med mindre den er spesiallaget, så du prøver ulike modeller.
Det finnes typer med tre stropper som dekker nesen og munnen din.
Det er en lang slange som kobles til en maskin ved siden av sengen.
Maskinen var på min side av sengen, men stikkontakten var på den andre.
Hun koblet den til.
Se det for dere. Masken som er festet over ansiktet hennes.
Pannebånd som en tennisspiller og stropper over og under haken,
ellers ville den falle av.
Og tro meg, du blir ikke tent med den saken i soverommet.
Som å dele seng med Darth Vader.
Ville noen av dere vært klare for litt sengekos med Darth Vader?
"Hei, baby."
Så snur hun seg…
"I am your father."
Adjøs til lyssabelen min.
Jeg spurte meg selv
om jeg ville orke å være med…
Det var som om hun var pasient, og jeg pleieren hennes.
Kunne jeg dele seng med en krøpling resten av livet?
Skjønner dere? I det virkelige liv… I et forhold tar man hele tiden valg.
Og du må kunne stå for de valgene.
Velg det som er rett for deg.
Se for deg at mannen din drikker for mye. Du velger å være med ham.
Eller om han gambler. Du velger å bli.
"Han er spillavhengig."
Valgte du å bli hos ham? Da velger du å godta det.
Sånn er det bare.
Å være med Darth Vader?
Vil du det?
Du får ikke brukt lyssabelen.
Jeg har fortalt mange spøkelseshistorier i det siste.
Folk spør meg om det er sant.
Jeg vet ikke, men det er i huset mitt.
Ja. Mange av mine eldre er bekymret for meg.
De ringer meg. "Nose, er spøkelset der ennå?"
"Jeg vet ikke,
men jeg har blitt tøffere. Jeg kan leve med det."
"Har du opparbeidet fortjeneste for dem?"
"Ikke vær redd", sier jeg.
"Det har vært min førsteprioritet. Det er noe jeg elsker å gjøre."
"Deler du den med dem?" "Selvsagt." "Tar de det imot?" "Hva vet jeg?"
"I så fall ville det være over nå."
"Jeg har sendt den til mine karmiske partnere."
"Nei, du må identifisere navnet deres."
Hvordan skal jeg vite hvem
den tilhører?"
Skjønner dere?
Hvem sendte meg spøkelset? Hvor kom det fra?
Noen sa at det er svart magi. Fra hvem?
"Jeg kjenner en sjaman som kan hjelpe." "Hvor?" "Her er nummeret hans."
Han fortalte meg hvor også.
"Hva er spesielt med ham?" "Du må besøke ham.
Han gir deg fem navn.
Så må du be om tilgivelse
med røkelse, lys og blomster.
Spøkelset er borte i morgen."
"Ok, jeg skal gi det et forsøk."
Så jeg dro til sjamanen. Han holder til i nord. Mer sier jeg ikke.
Jeg fant ham ikke, det var vrient å finne fram,
så jeg leide en sjåfør. Han het Ad.
Ad var en ung fyr nordfra med lys hud. Kjekk fyr. Ett barn.
Han viste vei, og til slutt kom vi fram til et hus i Lanna-stil.
Det var flere som ventet.
Jeg ventet i en og en halv time før det ble min tur.
Jeg gikk inn. Huset var på størrelse med scenen.
Han satt på en benk med en trekantet pute ved siden av seg.
Jeg bøyde meg ned. "Hva bringer deg hit?" spurte han.
Jeg fortalte ham om problemet.
"Jeg har et spøkelse. Noen tror jeg er forhekset."
"Jeg skjønner. Jeg skal
gi deg noen navn."
"Ja. Hva gjør jeg så?"
"Besøk disse ni templene for å samle fortjeneste.
Det må være disse ni, for de er koblet til karmaen din."
"Greit. Hva gjør jeg etterpå?"
"Etter det sender du bilder eller videoer av det du gjør, til assistenten min."
Jeg har nummeret hans.
Når jeg hadde besøkt alle templene,
ville assistenten ta fortjenesten som et honorar, og så meditere.
Kommunisere med en høyere makt og lage en liste med fem navn.
Jeg var ferdig,
så jeg takket sjamanen, slik seg hør og bør.
Jeg var på vei ut døra.
"Vent", sa han.
"Den første kan gå. Den andre må bli." Den første var meg.
Den andre var Ad. Hva?
"Kom hit."
Jeg trodde de skulle snakke om meg
fordi han hadde oppfattet noe livstruende, men ikke ville si det til meg.
Så jeg ventet utenfor.
Ad ble værende der inne i 35 minutter.
Jeg satt i heten og ventet.
Da han kom ut, spurte jeg: "Hvordan gikk det, Ad?"
"Jeg kan ikke si det her. La oss sette oss i bilen."
Vi satte oss i bilen. Kjørte et stykke. "Bare si det."
"Vi er fortsatt for nærme. Jeg kan ikke si det ennå."
"Faen. Jeg må vite det. Si det."
"Det er en kafé ti kilometer herfra."
Vi stanset der.
Vi satte oss uten å bestille. "Fortell hva som foregår."
"Jeg gikk inn,
og sjamanen låste døra,
lukket gardinene,
og kom bort til meg,
så nær at jeg kjente pusten hans. Han snakket nord-thailandsk."
"Har du noen problemer akkurat nå?"
"Nei, det har jeg ikke."
"Det vil du få.
Men vent, jeg skal gi deg fem navn."
"Hvor skal jeg lage fortjeneste?" "Trengs ikke."
"Hva skal jeg gjøre?" "Ta av skjorta."
Ad tok av seg skjorta. "Hva gjorde han?"
"Han spurte: 'Hvilken ukedag ble du født?'
'Søndag', svarte jeg.
Han banket meg med hånden i oppadstigende tegn.
Mandag, tirsdag,
onsdag, torsdag,
fredag, lørdag, søndag."
"Ad! Hva gjorde du?"
"Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre. Jeg bare lot ham ta på meg."
"Og så?" "Han spurte hvilken måned jeg ble født.
Jeg sa september."
"Januar, februar, mars, april,
september."
"Hva er fødselsåret ditt?" "Jeg ble født i grisens år."
"Rotten. Oksen. Tigeren. Kaninen.
Apen. Hanen. Hunden.
Grisen."
"Og så?"
"Han sa at han fortsatt ikke så.
Listen var fortsatt uklar.
Navnene var ikke komplette. Deler av dem manglet."
"Hva skal jeg gjøre?" "Ta av buksa."
Han fikk Ad til å ta av seg buksene og legge seg på benken.
Han satt på benken. Sjamanen kom nærmere.
Igjen spurte han:
"Hvilken dag ble du født?" "Jeg sa jo det."
"Listen er ennå uklar."
Igjen, rotte, okse, grafse.
Han grafset på ham gjennom hele sesjonen.
Deretter dro Ad. Han viste meg avisen. "Dette er navnene jeg fikk."
Jeg så på den. "Faen!"
Jeg sa det så høyt at folk på kafeen stirret på meg.
"Hva faen feiler det ham? Hvorfor gjorde han det?"
"Ikke tenk på det. Jeg er mann, det er ingen stor sak."
"Jo, det er det!"
Seksuell trakassering gjør meg sint.
Det skjer ikke bare med kvinner. Det kan skje menn også. Jeg følte…
"Jeg tok deg med dit. Det var jeg som dro deg med inn.
Vi drar tilbake. La oss gi den drittsekken en lærepenge."
"La det gå."
"Nei, han slipper ikke unna med det."
"Hva skal du gjøre?"
"Jeg skal konfrontere ham foran alle."
"Sjaman, hvorfor gjorde du dette?
Hva er galt med pikken min?
Hvorfor må jeg dra til ni templer?
Reise rundt omkring.
Jeg må dra til Phitsanulok, til fjellene, til Bangkok.
Å besøke alle ni vil koste meg en måned og 100 000 baht i flybilletter,
og så kunne jeg bare fått pikken klemt på. Hva gjorde jeg galt?
Kom hit og grafs på meg.
Jeg skal kle av meg."
Sånn er livet for min generasjon.
Det er å ha kommet over bakketoppen. Du har nådd pensjonsalderen.
Folk på min alder tenker likt. Vi vil få gjort alt vi har ønsket å gjøre.
Vi vil gjøre ting vi aldri har gjort før.
Noen drømmer om å hoppe ut av et fly.
Andre vil bestige fjell
eller svømme med haier. Noen reiser verden rundt.
Ikke sant? Jeg har aldri brydd meg om de tingene. Aldri drømt om det.
Det frister bare ikke.
Jeg liker å gjøre ting som gir meg energi.
Men ikke på den måten.
Jeg gjorde noe som ga meg masse energi.
Jeg så en eksotisk dans.
Ja.
Dere tenker kanskje at eksotisk dans ikke er så spesielt. Hva er poenget?
Det var ikke min idé. En utenlandsk venn foreslo det.
Jeg spurte hva han skulle gjøre. Han ville spise på Jay Fai's, Wat Prakeaw.
Og til sist skulle han på en go-go-bar på Bangla Street i Phuket.
"Hvorfor det?" "Har du aldri sett det?
Jeg skal ikke si noe. Du må se det selv. Du er jo thai!"
Jeg kunne ikke la ham se ned på meg, så jeg måtte dra.
Slike ting er
viktige for meg. Slike ting…
…som virker meningsløse, men som betyr alt for meg.
Så jeg dro til Phuket, til Bangla. Jeg fant baren han hadde fortalt om.
Han sa at det ikke fantes maken til det showet.
Jeg ante ikke hva som ventet. Jeg gikk inn på Bangla og inn i smuget.
Folk danset der. Noen så meg og ville ta bilder.
God stemning. Jeg spurte om veien til baren.
"Det er en hemmelig bar", sa de.
"Den skifter navn hver måned fordi politiet alltid stenger den.
Jeg kan ikke si hvor den er nå, men den pleide å ligge i den gata."
Han pekte mot en gate, og jeg gikk i den retningen.
Jeg fant stedet, men det sto et annet navn der.
Jeg gikk bort til en fyr som sto utenfor. Han så tøff ut.
"Jeg leter etter dette stedet."
"Er du thai? Thaier slipper ikke inn."
Thaier slapp ikke inn. Du sier ikke det. "Stikk. Thaier er ikke velkommen."
Han jaget meg bort som en hund. Navnet Nose Udom hjalp ikke her.
Jeg ga opp. Jeg hadde reist langt,
og her sto jeg. Så la jeg merke til en fyr med tatoveringer i ansiktet.
Han hadde bedt om et bilde tidligere.
"Nose, hva gjør du?" sa han.
"Jeg ville gå på denne go-go-baren."
Han gikk forbi en gruppe utlendinger.
"Hei", sa han til fyren som solgte billetter. "Deg, ja."
"Legg vekk mobilen. Det er ikke lov å filme."
Han måtte være sjefen. Endelig lønte de gode gjerningene seg.
Dette var belønningen min. Jeg var den eneste thaien i baren.
Rommet var omtrent så stort
og fullt av koreanere, kinesere og alle slags folk.
Han fulgte meg helt fram.
Helt hit, rett foran scenen. Den var litt høyere.
Som dette. Showet hadde allerede begynt.
Og det var litt av et show.
Ok. Det var…
…en kvinne på rundt 40.
Hun kom dansende ut. Sexy bevegelser,
men det så ut som om hun hadde sovet dårlig.
Hun så trøtt og underernært ut.
Og kanskje hun hadde økonomiske problemer.
Hun danset som om hun hadde vært ute en vinternatt før.
Så hun danset.
Musikken var dansemusikk. Jeg skulle ha nynnet den,
men jeg har ikke rettighetene.
Om jeg synger eller nynner noe under showet mitt, kan jeg bli saksøkt.
Stand-up er vanskelig i dag.
Staben min ba meg nynne denne i stedet. Den har vi fått tillatelse til.
Det er Thatthong Sound. Se for dere at hun danser til Thatthong Sound.
Jeg kan ikke teksten.
Thatthong Sound
Ser på stjernene…
Nei, det går ikke!
La oss si at hun danset.
Etter en stund tok hun opp en glassbolle.
Det var en fiskebolle med bølgete kant.
Omtrent så stor. Det var vann i den. Hun bar den bort og satte den her.
Satte den her.
Hun ble stående med bollen mellom beina. Sangen spilte fortsatt.
I jøssenavn, kunne du ikke valgt en enklere sang?
Så stanset sangen.
Vrikk.
Hun var splitter naken. Hadde ikke et eneste klesplagg på seg.
Vrikk. Hun kastet på hoften.
Noe levende kom ut av…
"Dåsa." Jeg kaller det "dåsa".
Det blir mye brukt nå for tiden. "Dåsa."
Det kom en skapning ut av dåsa hennes.
Den kom ut, og først rørte den seg ikke.
Den landet i vannet og fløt til overflaten.
Jeg skjønte at det var en fisk. Jeg så det på formen. Den vred seg litt.
Det var en fisk. Men den svømte ikke. Jeg vet ikke hvorfor.
Kanskje den var i sjokk.
Kanskje den hadde slått hodet.
Se for dere det slaget.
Etter en stund ble den vant til vannet. Finnene var…
Så begynte den å svømme.
Den svømte rundt i bollen. Jeg sto helt fremst, veldig nærme.
Jeg så at det var en fisk.
"Men hva slags fisk er det?"
Hva slags fisk var det? Alle lurte på det samme.
En malle.
Jeg måpte, akkurat som dere. Den var omtrent så stor.
Så stor. Jeg var der.
En malle!
Hvordan kom det en malle ut derfra? Jeg hadde så mange spørsmål.
Hvordan foregikk det? Stakk ikke piggene henne?
Da jeg var liten, ble jeg stukket. Det sved veldig.
Hvor gjorde hun av piggene?
Hvor var fisken? Hvor oppbevarte hun den?
Jeg funderte ennå da hun vrikket på hofta igjen.
Nå var de tre som svømte rundt i bollen.
Nå forstår jeg hvorfor min utenlandske venn sa
at jeg var nødt til å se dette.
Det utvidet horisonten min.
Jeg var trollbundet.
Alle tre hadde kommet ut. Jeg var utrolig imponert.
Jeg kunne bare gi henne driks. Jeg ga henne alt jeg hadde.
Så pakket hun sammen tingene, og en annen dame kom på.
Hun hadde også en fiskebolle, men den var tom.
Fiskene var kanskje hjemme. Hjemme hos moren sin.
Ikke sant? Som nettopp hadde født dem.
Er du trøtt eller ler du?
Lener du deg fram fordi du ler, eller fordi du sovner?
Jeg har akkurat nådd toppen.
Hva har jeg gjort galt? Hva er problemet?
Jeg følger med på deg.
Tilbake til fiskebollen. Denne kvinnen var rundt 30 år.
Hun satte ned bollen.
Musikken startet. La oss unngå problemer og bruke samme sang.
Jeg anstrenger meg virkelig her.
Hun danset til sexy musikk. Danset sexy. Så stoppet musikken.
Hun vrikket på hoften, og ut kom…
Vet dere hva som kom ut?
Det hadde fire bein.
En skilpadde.
En japansk skilpadde. Den var rund, omtrent så stor.
En japansk skilpadde. Den var veldig søt.
En japansk skilpadde.
Også denne gangen var det tre stykker, de svømte rundt.
Skilpaddens mor.
Det var slik hun så ut.
Hva skal man gi for noe sånt? Jeg ga henne masse driks. Hun dro.
Hun var veldig profesjonell,
men det virket ikke som om hun likte jobben sin.
Jeg tror greia var, jeg vet ikke…
Det er forretningene hennes.
Men hun likte det mer enn den dama.
Jeg kommer tilbake til deg.
Jeg lar deg ikke sovne.
Hun tok bollen og satte den til side.
Den tredje kvinnen kom ut. Ikke den samme som den første.
Jeg vet ikke hvor gammel hun var. Hun var eldre.
Hun danset også litt.
Alle kom på scenen slik, de danset en sexy dans.
Da musikken stanset, hadde jeg store forventninger.
Jeg lurte på hva som ville komme ut neste gang.
Jeg hadde ingen å snakke med,
det var bare var utlendinger der.
De forventet ikke en thai blant publikum.
Hva skulle komme ut nå?
Hun sto der,
men ingenting kom ut ennå. Det var ingen bolle.
Men etter en stund stakk et hode ut.
En fugl.
En gul fugl stakk hodet ut.
Så vrikket hun på hofta, og den fløy ut av dåsa hennes.
Den fløy ut av dåsa.
Jeg mener det, dette var mer spennende enn å hoppe ut av et fly uten fallskjerm.
Eller svømme med krokodiller.
Eller bestige Mount Everest.
En fugl kom ut av dåsa hennes.
To meter foran meg.
Det var som en scene fra en film,
men det var ekte. Den fløy ut.
Fuglen fløy av gårde.
Den fløy rundt i rommet.
Men den stupte ikke ned som på film.
Mer som en fugl som har fløyet inn i huset. Den var skremt.
Den kom ut av en grotte, og plutselig var det masse folk der.
Publikum lagde samme lyd som dere. Den fløy inn i et speil og en vegg.
Publikum hylte.
Det var som om det var skrevet på forhånd.
Den fløy rundt, og hvor landet den? Rett foran meg.
Jeg skulle ønske dette var oppspinn, men det er sant.
Den landet ikke sånn, elegant.
Den landet her, og så skled den.
Krasj. Og så skled den inn under bordet.
Den landet under bordet.
Og alle fulgte med på den, for de var bekymret for fuglen.
Den lå under bordet, og jeg tenkte…
Jeg måtte løfte beina, men jeg ville fange den.
Jeg var redd for å tråkke på den. Det kunne være barnet hennes.
Hva om jeg drepte barnet hennes?
Sånn.
De ansatte kom for å hente den. Hva kalles de igjen?
Servitørene og eieren kom for å hjelpe.
"Løft beina, takk." Folk stimlet sammen.
Kvinnen som hadde sluppet ut fuglen, fuglens mor, kom bort til meg.
La oss si at dette er Nose Udom. "Sitt stille, ikke tråkk på den."
Mens hun var foran meg, så…
"Vent…
Er det Nose?
Hei, det er Nose Udom!"
Fuglen var glemt.
"Nose Udom!
Dæven. Nose Udom er her!"
Humøret hennes endret seg fullstendig. Hun virket ivrig.
"Nose! Hvordan kom du deg inn? Hvem slapp deg inn?
Jeg så deg tidligere, men jeg trodde du var Jackie Chan.
Men du er jo Nose Udom. Hei, vent. Gi meg penn og papir", befalte hun.
"Jeg elsket deg som barn. Få litt papir!"
Hun huket seg ned mot meg.
"Kan jeg få autografen din?"
Og husk at hun var splitter naken.
Hun brydde seg ikke. Det var uniformen hennes.
Arbeidsklærne hennes. Det var helt normalt for henne.
Hun hadde sikkert drevet med dette i ti år.
Vanlig for henne. Hun satte seg på huk. "Kan jeg få autografen din?"
Mens jeg skrev, visste jeg ikke hvor jeg skulle ha blikket.
Jeg følte meg ikke som en kjendis, men som en gynekolog.
Signaturen min var rotete.
Situasjonen var… Det var for mye på én gang. Fuglen…
Og hun som satte seg og spredte…
Som en fan. Det ble for mye for meg. Det var bare så sprøtt.
"Ikke gå. Kan jeg få et bilde også når jeg er ferdig på jobb?"
Hun satt og snakket en stund.
Det var som…
Jeg visste ikke hva jeg skulle si. Jeg var målløs. Jeg ga henne masse driks.
Så fant vi fuglen hennes.
Hun tok den og takket publikum. Vi klappet for henne.
"Siden du er her, skal dere få et ekstranummer."
Et ekstranummer?
Jeg lurte på hva det kunne være.
Hun forsvant ut, sikkert for å diskutere
hva de skulle gjøre for meg.
Etter en stund kom tre av dem ut
med en haug med bananer.
Grønne bananer.
De bar dem sammen.
Musikken var livlig. De danset. Og de bar med seg en klase bananer.
Så brakk hun av en banan og skrellet den.
Og så
tok hun bananen
og stakk den inn, i denne posisjonen.
Jeg forsto ikke hvorfor.
Hun stakk den langt inn.
Så kom DJ-en med en kunngjøring.
"Har vi noen frivillige til å holde kurven?"
Tror dere…
Hvem ville sagt nei til det?
Aldri. Hun dyttet den på meg.
"Kom opp." Så jeg gikk opp på scenen.
Jeg sto på scenen med kurven. Visste ikke hvorfor.
Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre.
"Hold den sånn. Om det kommer noe ut, fanger du det."
Kurven var der borte.
Musikken startet. De telte, "én, to, tre", og presset,
og så kom bananen ut.
Den fløy.
Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre. Den fløy vekk fra meg.
Hva skulle jeg gjøre? Jeg stupte.
Publikum klappet, slik dere gjør.
Jeg følte meg som et sånt par som opptrer sammen.
Jeg var i ekstase. Jeg elsket det.
Da showet var over, tok hun et teppe rundt seg
og kom for å snakke med meg.
Jeg følte at jeg hadde lært noen interessante ting.
Jeg spurte henne hvordan hun fikk plass til alt.
Jeg spurte henne: "Hvor ble de av?"
Jeg ville ikke presse henne, hun var jo en kvinne.
Svaret hennes var enkelt.
"Det er en ferdighet. Du må bare lære det.
Dette er tanten min.
Denne ferdigheten har gått i arv gjennom generasjoner i landsbyen.
Ikke alle klarer det.
Det er et eget talent."
Og det tror jeg på.
"Her, ta litt mer penger. Jeg likte showet. Tusen takk."
Vi tok farvel, og jeg dro tilbake til Bangkok.
Jeg dro til kontoret for å fortelle om det.
Jeg skrøt veldig. "Jeg fikk se en eksotisk dans med fugler…"
En av dem sa: "Nose.
Hvorfor dro du så langt? Du finner det samme i Pattaya."
"Nei, Pattaya har bare ping-pong-show. Jeg har sett det."
"Dette er bedre.
Mannlige strippere."
"De bare kler av seg. Alle homobarer har sånne."
"Dette er noe annet. Tro meg.
Først dro jeg med noen venner.
Så tok jeg med foreldrene mine. Moren min gråt."
En pliktoppfyllende datter.
Men jeg tok ikke med moren min. Jeg tok med mine ansatte.
Vi var åtte som dro.
Åtte stykker. Fire kvinner, fire menn.
På kontoret mitt prioriterer vi sånne ting.
Jobb? Samme det. Vi gjør ting som dette.
Vi dro til Pattaya. Første show var klokken 21.00.
Billettene kostet 400 baht.
Jeg gikk med munnbind, ikke de andre. Ingen kjente meg igjen. Vi satte oss.
Jeg visste at det er best å sitte foran. Alle åtte satte seg på fremste rad.
Showet besto av både menn og kvinner.
Jeg hadde sett kvinnene før, så jeg var ikke så begeistret for dem.
Men hun som røykte, var morsom.
Hun brukte dåsa til å røyke.
Hun røykte to sigaretter.
Som om den inhalerte og blåste ut.
Hvordan klarte hun det? Blåse ut?
Hvor kom den fra?
Jeg så røyken gå inn og ut.
Ballongene og pilene var ikke noe ekstraordinært.
Jeg bare fulgte med. Så var det mennene sin tur.
Det var det jeg hadde ventet på.
Scenen var omtrent så stor. Det var en spiraltrapp.
Belysningen var dunkel.
Det var bare opplyst her, og der var trappen.
Det var ultrafiolett belysning.
Alt hvitt virkelig lyste opp.
De første artistene var unge menn.
De så ut som om de kom fra bygda, fra jungelen.
De hadde vaskebrettmage og hellige tatoveringer.
De kom ned trappen i bare undertøyet.
Musikken startet.
De kom gående ut, langsomt.
Som dette.
Musikken var like distraherende som bulen i buksa deres.
De var fire stykker.
På avstand tenkte jeg: "De er ikke ekte."
De var for lange til å være ekte. Det kunne ikke være mulig.
De gikk ut igjen.
Rommet var mørkt, men den glødet. Det så ikke ut som en pikk.
Det var en arm i fatle.
Den var større enn undertøyet!
Det er sprøtt! Han gikk som om… Jeg så den i mørket.
Bulen var like stor som dette.
Nei, den kan ikke være ekte. Falsk reklame for å svindle turister.
Alle fire sto på scenen.
De fire himmelske konger.
De begynte å danse en sexy dans.
De kjærtegnet seg selv.
En av dem tente en håndfull stearinlys.
Og så lot han stearinen dryppe på seg.
Det var veldig sexy. Sexy musikk.
På slutten av showet
var ett av spørsmålene vi satt igjen med: "Var de ekte eller ikke?"
For de var fortsatt i buksene.
Jeg tenkte: "Aldri i livet. Det er en dildo."
De kutter den i to og trer den over den ekte,
som et ekstra lag.
Det er et billig triks. Ikke engang verdt showet.
Så kom det flere kvinner ut. Jeg brydde meg ikke.
Så begynte det neste mannlige showet.
Musikk.
Vent litt.
Han kom ikke tomhendt. Han hadde med seg en flaske.
En flaske med omtrent fem liter vann.
Fem tunge liter.
Har du en femlitersflaske?
Så de kan se det for seg. Han kom inn sånn.
Selv sånn er den tung.
Den var veldig stor. Like stor som denne.
Musikk.
Han så mye kulere ut.
Han begynte å danse sexy. Jeg forsto ikke hva han skulle med vannet.
Til flasken var det festet et tau av tøyremser.
Den sto sånn.
Opp hit, omtrent.
Rundt 20 centimeter.
Han gikk fram. Jeg tenkte: "Hva skjer? Hva er det tauet til?"
Og så gikk han bort
til Naew i publikum.
Det var Naew som ga meg vannet nå nettopp.
Så sa han til henne: "Heng den på."
"På hva?"
"Her."
Så tok han av seg bokseren,
og den traff nesten Naew i haka.
Hadde han stått nærmere, kunne den slått henne ut.
Den sto rett ut, liksom… "Pass deg!"
Hun spurte meg: "Skal jeg gjøre det?" Ingen svarte. "Jeg gjør det."
Hun ventet ikke på svaret, for hun ville gjerne gjøre det.
Hun hang den på som en krans på en politiker.
Da hun hang den på,
forventet man at den ville gli rett av, det var jo vekten av fem liter vann.
Det gjorde den ikke!
Det sto stødig. Og…
Femlitersflasken med vann hang støtt.
Den rørte ikke bakken.
Han brukte… Jeg vet ikke hva jeg skal si.
"Pikk" virker ikke riktig.
Det ligger ikke nok respekt i det.
La oss fortsette å si "bikk".
Men det var ikke en vanlig "bikk".
Hvis "bikker" flest er "ah", var denne "Argh!".
"Bikk"!
Dette var en ekte "bikk"!
Om den slår deg på haka, besvimer du.
Han løftet vannflaska med "bikken" sin".
Hele stedet jublet, selv eieren av baren. Koreanere, japanere, alle nasjonaliteter.
En, to, tre, fire, fem, seks, sju, åtte, ni, ti. Hurra!
Han slapp, og den falt.
Jeg mener, jøss…
Jeg satt igjen med samme følelse som etter fuglen.
Han løftet den med "bikken".
Landet vårt er fullt av vidundre, og jeg har ikke ant noen ting.
Så mange år i mørket.
Jeg antok at det var høydepunktet i showet.
Så sa han: "Nå kommer storebroren min."
Han het Arty, en lyshudet fyr
fra Isan. Skarpe tenner. Og han elsket jobben sin.
"Min tur", sa han.
Han plukket opp to flasker.
Disse hadde lengre tau. To stykker.
Han ga dem til kona til Bella, Am.
Mannen hennes satt der. Og Bella er en stor fyr.
Om dere har sett på Kao Kon La Kao, var han MC-en.
Am er en veldig hyggelig person.
Hun er aldri utålmodig.
Fyren sier: "Heng dem på den."
Am var helt…
Men til slutt gjorde hun det. Arty sin var enda større.
Da tauet var på plass…
Hvordan var det mulig?
Han spente kroppen og telte til ti.
Mens hun hang dem på, så Bellas kone sånn ut.
"Jeg liker det ikke. Burde ikke."
Men etterpå var det som om noe hadde blitt vekket i henne.
Hun spankulerte.
Hun gapte. Hun var på gråten.
Resten av kvelden.
Jeg tuller ikke.
På "ti" løftet han den.
Så satte han den ned. Vi ga ham stor applaus.
Andre ble forbløffet. Vi så det og måtte bare bukke.
Han gikk av scenen med en cowboyhatt for å ta imot driks.
Ok. Vi ga ham driks, men jeg var fortsatt skeptisk.
Var det noe som støttet? Var det ekte? Jeg hadde bare sett på,
jeg hadde ikke tatt på den.
Mens han gikk rundt med hatten,
kom han ned til publikum og gikk bort til alle, overalt.
Noen ga bare litt. Det var ikke mange som tipset.
Da han kom til oss, benytte vi sjansen til å spørre om den var ekte.
Kan du sette bort vannet?
Ok.
Prøv å løfte den.
"Er den ekte?"
Han gikk rundt og tok imot driks.
"Er den ekte?" Han ville ikke svare.
I stedet kom han bakfra og brukte "bikken"
til å dunke oss i ryggen.
En liten dytt i ryggen.
Som en nakke- og skuldermassasje.
Naew var helt…
"Jeg har en knute her."
Fire av dem gikk løs på henne,
som om dette var en vanlig tjeneste.
De banket den på lårene hennes. Hun hylte av glede.
De gjorde seg ferdig.
Vi var fornøyde og tipset godt. Vi ga rundt 10 00 baht den kvelden.
Jeg gikk tom for penger. Jeg måtte gå og veksle for å kunne fortsette.
Dette var spesielle talenter. Vi måtte støtte dem.
Jeg måtte låne av staben. "De fortjener mer.
Jeg har aldri sett maken."
De så at vi elsket det, så de gjorde litt ekstra.
De fokuserte på oss.
Det var fire sider, men de ignorerte de andre.
Kineserne tipset veldig dårlig, så de kom stadig bort til oss.
Etter opptredenen deres kom det flere kvinner.
Vi skulle til å gå, for vi trodde vi hadde sett det beste.
Det var utrolig. Jeg var lykkelig. "Ikke gå enda", sa hun.
Eieren ba oss bli litt til.
"Siste nummer er enda bedre." Hvordan kunne det være mulig?
Så jeg ble værende.
Det var tid for finalenummeret. Musikken kom på.
Fire karer kom ut
med langtrommer.
Langtrommer.
Den korte versjonen av en langtromme.
Ok? Den korte typen.
Det var to trommer og fire karer.
Vi trodde de skulle spille.
Vi danset og jublet som om det var en konsert.
De kom bort til oss. En av dem ba meg slå på trommen.
De visste ikke at det var meg. "Slå", sa han. Så jeg slo på trommen.
Det var en skinntromme.
Jeg fikk vondt. Det var en svart prikk i midten.
"Slå på den."
Han ga meg en tromme.
Så ga han en til Naew også. Hun tok den imot.
Se for deg at du er Naew. Du holder den.
Ta den i hendene.
Overflaten var her.
Så spurte han Naew: "Hvor mange 'cha'?"
"Tre cha", svarte Naew.
Han stilte seg i posisjon.
Tok av seg buksene.
Så slo han på trommen med "bikken".
Naew visste ikke hvordan hun skulle reagere.
Hun begynte å danse.
Han sa: "Ikke dans, vær så snill.
Jeg traff kanten."
Så spilte de på trommene samtidig.
Hva slags beat er det?
Jeg må bare si at jeg elsket det.
Jeg lo så jeg falt bakover mens han holdt på.
Jeg lå på bakken.
Jeg lo så hardt at jeg falt av stolen.
Det var fantastisk. Folk trodde jeg hadde besvimt.
Vi var helt over oss.
De trommet og trommet,
og til slutt tipset vi dem. Vi ga dem masse driks.
Men jeg var fortsatt i tvil. Jeg var ikke overbevist om at det var ekte.
Så da de var ferdige, reiste jeg meg og sa: "Hei…
Kan jeg ta på den?"
Jeg måtte vite.
Han nølte ikke. "Så klart."
Han sto sånn. "Bare ta på den."
Det øyeblikket var et av de mest minneverdige i hele mitt liv.
Jeg reiste meg og tok på "bikken" hans.
Reis deg opp et øyeblikk. Du skal få slippe å ta på meg.
Så dere ser hvordan det var.
Reis deg. Strekk ut hånda. Vi bare later som.
Ta tak i den.
Sånn var det.
Jeg tok tak i den
og strøk den fra bunnen og helt opp.
Jeg klemte på den. Jeg ville kjenne om den var ekte.
Hadde de injisert noe? Var det en spesialeffekt?
Men, nei, den var helt ekte.
"Jøss", utbrøt jeg. "Dette er en ekte anakonda."
Det var en håndfull. Jeg vet ikke hva jeg skal kalle det.
Det var som risfylt bambus fra Nong Mon.
Eller svinepølse fra Ubon. Hva skal jeg kalle det?
Jeg var helt trollbundet, som i transe. Jeg snakket til ham med den i hånden.
"Hvor er du fra?
Sa Kaeo, sier du?
Har den alltid vært så stor?"
"Vel, jeg har aldri prøvd å gjøre den større", sa han.
"Det er bare en fødselsdefekt. Har alltid vært sånn." Skrytepave.
Skulle ønske jeg var så defekt.
"Er det sant? Jeg sier dette fra hjertet, det var hyggelig å møte deg."
Jeg mener det.
Du vet når du møter en utlending, og du gir dem et fast håndtrykk?
Jeg tok han her i pikken.
"Hyggelig å møte deg."
Jeg klemte den godt. "Jøss. Du er fantastisk.
Hvordan kan den være så fast?"
"Jeg har en spesiell teknikk, men den er hemmelig."
Vi småpratet. "Hva med ham? Hvor er han fra?
En av dem var fra Bueng Kan.
De andre fra Suvannakhet og Laos. Jeg tok mikrofonene deres
mens jeg snakket med dem.
Vi hadde en god, lang samtale.
Da vi hadde snakket ferdig, gikk vi hver til vårt.
Jeg var utrolig imponert og fascinert.
Jeg skal innrømme, og jeg kommer til å klippe vekk dette,
at hele veien tilbake til hotellet tenkte jeg for meg selv:
"Er det så vanskelig?"
Det var nesten midnatt.
Jeg gikk ut for å kjøpe litt khao tom og kom tilbake.
Jeg tok en dusj.
Jeg sto foran et stort speil på hotellrommet.
Først prøvde jeg med brillene.
Akkurat disse.
Du ser søvnig ut. Jeg står her.
Kjære vene.
De falt så snart jeg hengte dem på.
Armene knakk nesten. Jeg har bare ett par.
De knuste nesten da de traff gulvet.
Faen. Kanskje den gled av på grunn av stroppen.
Senere på dagen kjøpte jeg kulturmelk.
Det var en fin start. Jeg tok dem ut av kjøleskapet
og hengte dem på.
To små flasker.
Kjære vene.
Fortsatt for tungt? Jeg måtte tømme dem først.
Jeg drakk alt.
Bare flaskene og lokket var igjen.
Det gikk fortsatt ikke!
Men vet dere hva jeg klarte?
Folien på toppen.
Jeg rullet dem til halvsirkler. Det burde jeg klare.
Den opptredenen har ødelagt livene til alle ektemennene i publikum.
Det er over. Vi ble redusert til ingenting.
Husker dere lubne Bella?
Før showet var han den eneste mannen for kona si.
Så oppdaget hun noe…
…noe bedre.
Nå klager han alltid til meg. "Etter at vi tar på det showet,
når vi dusjer, og hun ser meg naken, vet du hva hun gjør?"
'Titt-titt.
Titt-titt.'
Slik voksne gjør med nakne barn.
Det gjør hun med meg."
Jeg føler at det er et spesielt talent.
Jeg hadde fått høre at slike barer måtte skjules,
ellers ville politiet stenge dem.
"Hvorfor?" tenkte jeg.
De er spesielle og unike talenter. De har en egen verdi.
Å kunne bruke pikken eller dåsa på en så effektiv måte
er ikke annerledes enn en engelsk fotballspiller
som nikker ballen mens han går 48 kilometer.
Ferdigheten hans er hodet, ikke sant?
En danske dykket 200 meter på ett åndedrag og slo verdensrekorden.
Han har gode lunger.
En amerikaner kan stanse en vifte med tunga.
På ett minutt fjernet hun fronten av viften og stanset den.
Med tunga.
Hun gikk frem og tilbake, stoppet den 35 ganger på et minutt.
Hun brukte talentet sitt.
Hvis du har en stor "bikk", hvorfor ikke slå på tromme med den?
Eller skyte fugler ut av dåsa.
Fugler, skilpadder, fisk. Som verdens flotteste dyrereservat.
Jeg synes myndighetene bør støtte det i stedet for å skjule det.
Ikke vær så pripne.
De må støtte og undervise.
Gjør som med thaimassasje. Supermyke krefter.
Ikke myke krefter, men supermyke krefter.
Det er den myke kraften i dine private deler.
Gi det videre, så alle får vite hva en dåse kan gjøre.
At den kan oppbevare ting.
Alcazar og Tiffany-showene kan gjøre mer enn å mime.
Alt de gjør, er å mime og tulle.
Siden de allerede opererer,
kan de like godt lage litt mer plass til andre dyr.
Ikke stans ved fugler. Det burde være krokodiller.
Utlendinger elsker krokodiller. Eller kulefisk.
De er søte når de blir skremt.
Eller hold det hemmelig et par dager. Gjør det til en overraskelse.
Crybaby eller noen kommer ut. Du kunne promotere det.
Og hvorfor begrense seg til trommer?
Det finnes mange musikkinstrumenter.
Hva med en thailandsk xylofon? De kan klemme hverandres nakke?
La oss konkurrere med amerikaneren og stanse vifter med "bikken".
Dette bør støttes, ikke skjules.
Turistnæringen kunne fremme det.
Man trenger ikke bruke hundrevis av millioner på berømte skuespillere.
Lag TikTok-videoer. Det er lett.
Inviter folk til å se det. Det er supermyke krefter.
Og gjerne ta ideene mine.
Få folk i Pattaya eller Phuket til å si: "Hei, velkommen!"
Skjønner dere?
"Hei, velkommen! Gratis inngang, øl 400 baht.
Se showet, kos dere, få masse energi.
Se tøffe jenter. Se fisk og skilpadder.
Se fugler og krokodiller. Kanskje kulefisk.
Pingpong, ballonger, røyking, bananer.
Kom og se.
Se en bra Supermann.
Dyktig Supermann. Gode håndtrykk. Og du kan ta i pikk.
Stor pikk spiller cha-cha-cha. Stor pikk løfter vannflaske.
Stor pikk gir massasje. Diger pikk-superstjerne.
Stor pikk gir massasje. Den store pikken vår dør aldri.
Den store pikken vår er freestyle. Velkommen til Thailand.
Har de fattige rettigheter?
Men vi har pikk.
Vi har dåser.
La det skje, Thailand. Vri på trusebryteren.
La thaifolket leve komfortabelt, slutt med pisspreiket nå!"
Vel hjem!
Våkne! Takk!
Tekst: Marie Wisur Lofthus