- Jedem. - Jedem.
A akce.
Pan Soprano?
Ano.
Posaďte se.
Dobrá.
TVŮRCE RODINY SOPRÁNŮ
Vzpomenete si, jaká byla vaše první vzpomínka, vaše skutečná první vzpomínka?
Moje první vzpomínka je sen.
Myslím, že to měla moje matka.
Je to taková kovová věc se zakřivením.
Rukojeť vystupuje ze zdi a můžete na ni zavěsit rostlinu.
Houpal jsem se na té věci.
To je vlastně moje první vzpomínka. Opravdu mě to zaujalo.
Asi to bylo poprvé, co jsem si vzpomněl na sen
a říkal si: „Páni, co to bylo?
Co se mi to sakra děje v hlavě?“
Víte, je zvláštní, kolik jsem toho zapomněl.
Lidé mi připomínají věci, které mě rozesmějí.
„Nepamatuji si, že bych to dělal, nebo si nepamatuji co.“
Jo.
Stop.
Narodil jsem se v Mount Vernonu v New Yorku, nedaleko Bronxu.
Když mi byly čtyři roky, přestěhovali jsme se do Jersey.
Rodina mé matky pocházela z Jersey.
Přestěhovali jsme se do domu mé tety v Boontonu. Město z dob revoluční války.
Můžete vidět, kde byly pece. Na výrobu mušketových koulí.
Protéká jím řeka. A je to vlastně město, které jsme použili,
když postava Vita odjela do New Hampshire.
A já jsem to město miloval. Bylo tak tajemné.
Rád jsem o Vánocích jezdil do New Yorku.
Rockefellerovo centrum, ten strom, to všechno mi vyrazilo dech.
Obrovské oddělení hraček, Santa, vláčky...
- Před pěti minutami jsi u mě seděl. - Ne, neseděl.
Ano, seděl. Teď budeš na Santově seznamu a nedostaneš nic.
Jdi do prdele, Santo!
Začal jsem otce prosit:
„Mohli bychom jet domů po West Side Highway?“
Protože u Lincolnova tunelu
byly v přístavu lodě,
jejich přídě se tyčily nad silnici.
Nemohl jsem to pochopit.
Navíc vidím na cestu přes Meadowlands.
Vyprávějí se o tom všechny ty legendy.
Jimmy Hoffa je tam pohřbený.
Pennsylvania Station a všechna ta suť byla vidět.
To bylo úžasné, protože jsme tam natočili velkou část první série.
Odstěhovali jsme se od tety do Cliftonu v New Jersey,
dělnické třídy, jakéhosi většího maloměsta.
Pak do západního Essexu.
Otec dostal nápad otevřít si železářství.
Hned vedle byla čínská restaurace.
Vidím tam ty Číňany, jak zpracovávají kuřata a tak.
Rodičům se to moc nelíbilo.
Měli rádi čínské jídlo,
ale nelíbilo se jim, že jsou blízko čínské restaurace.
Prodali železářství
a odešli a koupili železářství na hlavní ulici v malém městě.
Otec pracoval opravdu tvrdě,
ale nikdy nedosáhl úspěchu.
Podnikali 35, 40 let.
Bylo to pro ně ubíjející, ale pokračovali.
Pokračovali, jo, dokud otec neonemocněl
a celé se to prodalo za 1 300 dolarů v exekuční dražbě.
Celý život.
Prostě to nebyli šťastní lidé.
UDĚLEJ TOTO UDĚLEJ TOHLE
Matka to měla velmi těžké, ale zvládala to.
Pracovala, přišla domů, udělala nám večeři,
ale byla hrozně naštvaná a na všechny protivná.
Včera večer po setmění někdo klepal.
- Kdo? - Myslíš, že bych otevírala? Byla tma.
A měla děsivé noční můry.
V její rodině bylo deset dívek a dva chlapci.
Rodiče pocházeli z Itálie a žili v Newarku.
Byla to velká italská rodina. Velká přistěhovalecká komunita.
Chodili jsme tam každou sobotu na večeři.
Nemluvili anglicky.
A její otec, můj dědeček, Vito Bucco, se nikdy anglicky nenaučil.
Odmítal to. Nebyl to moc milý člověk.
Cítil jste se nedoceněný?
- Matkou? - Ano.
Říkala o mně tolik negativních věcí.
Otec také.
Bylo to velmi zvláštní. Chci říct, že jsem si toho vážil.
Jednou jsme jeli v autě s matkou, otcem
a bratrancem Johnnym.
Už jsem zapomněl, jaká písnička hrála, ale vyťukával jsem si ji.
A on řekl: „Měl by hrát na bicí.
Má dobrý smysl pro rytmus.“
A ona řekla: „Jen přes mou mrtvolu.
Gene Krupa byl drogově závislý.“
Když mluvíme o pervitinu, podívejte na toho kluka.
Přesto jsem se cítil nedoceněný. To by mě nikdy nenapadlo.
- Bál jste se jí? - Bál?
Bál jste se, že vybouchne?
Přestaň mi říkat, jak mám žít. Prostě zmlkni.
Jsem nervák. Jako dítě jsem se bál. A pak se ze mě stal tak trochu grázl.
A to mi vlastně zachránilo život.
Zapadl jsem do téhle party kluků.
Do hajzlu.
Šikana, slovní napadání.
Vystřelovací nože, kožené popruhy, cigarety...
Dostali jsme řidičské průkazy.
Všechno se točilo kolem aut, holek a alkoholu.
V New Yorku se mohl pít alkohol od 18 let. V Jersey od 21 let.
Takže jsme tam pořád jezdili.
Upper East Side byla tehdy docela trendy.
A pak ještě Village.
Vzpomínám si, jak jsem se vracel z Manhattanu
a vedle nás bylo auto plné namaštěnců.
Začali jsme si navzájem nadávat a házet po sobě talíře.
Asi talíře něčí matky, víte...
Bylo to v Lincolnově tunelu. Všichni jsme byli opilí.
JE TO MUŽ VYNIKAJÍCÍCH SCHOPNOSTÍ
Byl rok 1964, chodím na univerzitu na Jihu,
Wake Forest, Winston-Salem, Severní Karolína.
- Nenáviděl jsem to. - Proč?
Tohle vystřihněte.
Jo, byl to Jih.
V okolí našeho bydliště byl Ku-klux-klan velmi aktivní.
Velké bratrstvo v kampusu bylo inspirováno Robertem E. Leem.
Byla to baptistická škola. Museli jsme dvakrát týdně do kaple.
Žádné pití, žádný tanec, žádné karty.
Tak proč jsem tam šel? Na Princetonu mě odmítli.
Na Dartmouthu mě odmítli.
Můj nejlepší kamarád chodil na Wake Forest.
Protože tam šel on, šel jsem tam i já.
Oba jsme byli nešťastní.
Ale naštěstí někdo rozjel noc zahraničních filmů.
Tam jsem viděl Godarda, Bergmana, Felliniho, Sladký život.
Marcello, pojď sem.
Pospěš si.
Osm a půl, jen... Myslím, že jsem to ani nepochopil.
Myslím, že jsem ani nevěděl, co je to filmový režisér,
ale tohle mi vyrazilo dech.
Zcela nový vesmír.
Odešel jsem z Wake Forest, šel jsem na NYU a viděl Ve slepé uličce od Polanskiho.
Tehdy jsem si začal říkat: „Možná bych mohl dělat tohle.“
Bylo to umění, které bylo tak poutavé.
To je vše.
V říjnu 1965 se můj přítel chystal na Bard College.
Šel jsem si tam dát LSD. To bylo poprvé.
Vzpomínám si, že jsem byl ve dvě hodiny ráno na břehu řeky Hudson
a říkal jsem si, že chci točit filmy.
Tehdy mě poprvé napadlo,
že bych se tomu mohl nějak věnovat.
- Podruhé, klapka. - A akce.
Ahoj, Tony. Jsi v pořádku?
Jak se máte? V pohodě, Davide?
Jo.
Jo, mluvím jako blázen, nemůžu tomu uvěřit.
Prostě moc mluvím.
- Ne, chlape, je to dobrý. - Ne, není.
Opravdu lituji toho množství zasraného slovíčkaření z dnešního rána.
Vážně, o tomhle nevím.
Koho to zajímá? Všechny tyhle osobní otázky.
Lidem to nebude jedno.
Jak říká Tony:
„,Pamatuješ, když...‘ je nejnižší forma konverzace.“
A odešel bych hned.
Ale vidím, co jste pro to udělali, všechny tyhle věci a...
jo, byla to kruhová kancelář. Vypadá hodně podobně.
Řekl jsem, že to udělám.
Řekl jsem: „Jo, budu se podílet na dokumentu o Rodině Sopránů.“
Ale neuvědomil jsem si, že to bude o mně.
MAFIÁN: DAVID CHASE A RODINA SOPRÁNŮ
Trochu vám to vysvětlím...
mě na Rodině Sopránů zaujalo to,
jak to bylo pro vás osobní, že jste měl koncept,
který byl spojením mnoha věcí, které jste prožil, o nichž jste přemýšlel.
Celé roky mi všichni říkali, že musím napsat něco o své matce.
Byla tak originální a vtipná.
Jako první to vyslovila moje žena Denise.
A pak mi všichni říkali:
„Musíš napsat něco o své matce.“
V roce ’88 jsem hledala práci a David Chase měl nový seriál,
který se jmenoval Almost Grown, a chtěl se setkat se scenáristy.
Tak jsem se s Davidem sešla na Ventura Boulevardu v nějaké restauraci.
Přišla jsem tam samozřejmě první
a viděla jsem ho, jak vchází do dveří.
Pomyslím si: „Kurva.“ Vypadá tak sklesle.
Víte, co tím myslím? Vypadal tak nešťastně.
SCÉNÁRISTKA / PRODUCENTKA
Posadil se a asi za deset minut
jsme se už jen smáli a po tvářích nám tekly slzy,
protože jsme mluvili o svých matkách.
A tak jsme se spřátelili, bylo to tak, víte.
Řekla jsem mu, tady jsi, nejmocnější muž.
Kravaťáci v Universalu plakali a byli naštvaní.
Jsi mocný muž a tvoje matka
z tebe udělá malého uřvaného pískomila nebo tak něco.
A já jsem řekla: „O tomhle bys měl psát.“
Robin řekla: „Měl bys napsat seriál o své matce a televizním producentovi.“
A já si pomyslel: „Kdo se na to bude dívat?“
Ale možná, kdyby to byl opravdu drsňák, možná by to fungovalo.
- Byl ten padouch už mafián? - Jo.
Chtěl jsem De Nira a Anne Bancroftovou.
Nejprve jsem chtěl celovečerní film.
Byl to příběh, který vlastně tvořil první sérii.
Byl to film o mafiánovi, který po záchvatech paniky chodí ke cvokaři.
Napadá vás, proč jste ztratil vědomí?
- Nevím. Možná stres. - Kvůli čemu?
Má problémy se strýcem, nějaký spor.
Můžeš řídit North Jersey, ale ne strýčka Juniora!
Matku umístí do domova důchodců.
Nevidím, že by ses snažila bavit s ostatními dámami
nebo mluvit s milými pány, které vidím chodit kolem.
Nevyužíváš svou příležitost naplno.
Co je ti do toho? Sejde z očí, sejde z mysli.
Jeho matka se v této válce gangů postaví na stranu jeho strýce.
Tři z mých kápů tady mají matky?
Místo toho, aby žili v normálních domovech se svými syny jako lidé?
Tohle musí být nějaký zasraný finální tah.
Jeho matka se spikne s jeho strýcem, aby ho nechala zabít.
...byla to gangsterská poprava, která se zvrtla.
A právě jeho psychiatr mu to pomáhá pochopit.
Den před střelbou
jste mi řekl, že pořád dokola
omílá zprávy o matkách, které vyhazují své děti z oken.
Nakonec ji uškrtí.
Mami, já vím, co jsi udělala. Tvůj jediný syn.
Ale pak mě napadlo, že by to mohlo fungovat jako seriál.
RODINA SOPRÁNŮ PILOT
Obeslali jsme s ním všechny televize.
Fox, ABC, CBS a NBC. Nikdo to nechtěl.
A Les Moonves řekl: „Scénář je dobrý, velmi vtipný,
ale půjde k psychiatrovi?“
BÝVALÝ ŘEDITEL CBS
„Jsi za něj provdaná a bereš Prozac?“
Řekl jsem: „Dalo by se říct, že jsem za něj provdaná.“
Řekl: „Tak tedy ne.“
Takže to bylo v háji.
Ale pak jsem řekl: „Nemůžeme jít na HBO?“
Prostě nejlepší volba v televizi.
Od chvíle, kdy jsem tam v roce ’85 nastoupil, jsme hledali cestu.
Televize, to v té době byla ještě velká trojka a čtyřka,
pokud počítáte i Fox.
Nedívali jsme se na ně ani tak jako na konkurenci,
jako na měřítko, se kterým se můžeme srovnávat.
BÝVALÝ ŘEDITEL HBO
A věděli jsme, že musíme být jiní.
HBO se snažila udělat si jméno.
BÝVALÁ PREZIDENTKA HBO ENTERTAINMENT
HBO se proslavila především boxem a filmy.
Momentem zlomu se stala Sanders Show.
Protože někdo seděl na mé židli.
Možná je to máma medvědice.
Tlustej hajzle bez talentu, starej se o gauč a snaž se to neposrat.
Dala tak najevo, že HBO může vysílat něco jiného,
možná lepšího, než co vysílají televizní stanice.
Začali jsme řešit, zda se můžeme pustit do seriálové tvorby.
No páni.
Schillingerův dům.
Dali jsme dohromady Oz.
Není to tak špatný chlap, Diane.
Jaké drogy bereš?
A Sex ve městě.
V podstatě to byl styl práce, který spočíval v tom,
že jsme našli opravdu skvělé vypravěče a nechali je dělat jejich práci.
Přišel David, já jsem jeho životopis znal.
Byl to skutečný televizní veterán a pracoval na několika dobrých věcech,
ale se svými vlastními neměl úspěch.
S Denise jsme se vzali. To je rok 1968.
Několik strýců si mě vzalo stranou a řekli mi: „Musíš odsud vypadnout.“
Řekli mi: „Když tady zůstaneš, nezůstaneš ženatý.“
Protože věděli, jací byli moji rodiče.
Ve skutečnosti mluvili o mé matce.
Moje žena by to nevydržela.
Moje matka byla prostě blázen.
A tak jsme v noci po svatbě odjeli do Kalifornie.
Přejeli jsme přes celou zemi a já se dozvěděl,
že dostanu stipendium na studium filmu na Stanfordově univerzitě.
Vzpomínám, jak mi někdo říkal,
že zkrácená verze amerických dějin je, že špína pluje na západ.
Když jsem sem přišel, pochopil jsem to.
Alcatraz.
Seděli tu někteří z těch největších hochů.
Dokonce i Capone.
Dostali ho za daňové úniky, nedokázali ho dostat za nic jiného.
Odseděl si 11 let a v roce 1947 zemřel na mrtvici.
To už je ovšem dávno.
Dva roky jsem studoval na Stanfordu.
Jako absolventský film jsem natočil The Rise and Fall of Bug Manousos.
Mysleli jsme, že točíme jak Godard.
Nevím, co jsme si mysleli, že Godard dělá, ale my jsme to nedělali.
Jmenuji se Manousos.
Jsem Řek nebo řeckého původu, jak chcete.
Maminka, ta nejlepší dáma, jaká kdy žila.
Zbavme se té mrtvoly a skončeme to.
Vymaž si ten úsměv z tváře, zlato.
Ty hajzle!
Mami, dostali mě zezadu.
Po dvouletém studiu, když jsem končil,
jsme s kamarádem napsali scénář
a učitel psaní ho poslal Royi Hugginsovi,
který byl velkým televizním producentem.
Ale tak nějak jsme na to zapomněli.
S Denise jsme se přestěhovali do Los Angeles, pronajali si byt
a Denise získala práci v právnické firmě.
Začal jsem si hledat práci, ale nemohl jsem ji sehnat.
Nakonec jsem získal práci ve společnosti Clover Films.
Tyto filmy...
CUT-THROAT KOMMANDOSS JOHN HAYES
Deset kilometrů odtud
je golfové hřiště a venkovský klub obklopený německými strážemi.
Každý německý podělaný voják musí být zabit.
Jeden z filmů jsme natáčeli ve vyhořelém bytovém komplexu
v kaňonu Las Virgenes.
Byla to nějaká německá pevnost nebo co,
kterou teď obývaly jen ty německé prostitutky.
Měl jsem velmi malou roli
a měl jsem být prvním asistentem režie,
ale vůbec jsem nevěděl, co dělám.
A samotný film, to bylo takové soft porno.
Pro Clover Films jsem napsal celovečerní film Grave of the Vampire.
Ne!
Kdo jste?
Jsem tvůj syn! Tvůj syn počatý v hrobě!
Ano.
Bylo to šílené.
Když jsem tam byl, dozvěděl jsem se, že Roy Huggins,
který četl ten scénář před dvěma lety,
mě chce najmout, abych napsal nějakou epizodu.
Tak jsem dostal svou první práci v televizi,
v seriálu, který se jmenoval The Bold Ones: The Lawyers.
A všichni na východě si mysleli, je to tu,
moje jméno je v televizi.
Ale nechtěl jsem se učit režírovat,
i když jsem chtěl být filmovým režisérem.
Dobře.
Možná jsem se styděl
zeptat kameramana: „Jak se dělá tohle a jak tohle?“
Ještě několik let jsem se pak pokoušel psát celovečerní filmy,
ale žádný z nich se nenatočil.
Myslím, že to bylo v roce 1973, kdy stávkoval svaz scenáristů
a já jsem musel jít na demonstraci do studia Paramount
přímo před DeMilleovu bránu.
A bylo to skvělé, už jen to, že jsem tam byl.
Byli to profesionální scenáristé
a já demonstroval s nimi.
A těšil jsem se na to, že budu chodit na demonstrace,
protože jsem si začínal připadat, že jsem opravdu v Hollywoodu.
A potkal jsem chlápka Paula Playdona, editora Mission: Impossible.
Neměl jsem agenta, tak mi ho Paul sehnal.
Podepsal jsem smlouvu s jeho agenturou.
A když stávka skončila,
vznikl pořad The Magician s Billem Bixbym.
A Bixby hrál kouzelníka, který řeší zločiny
a poráží padouchy pomocí šátků a klobouků.
Ustupte!
Přizvali mě jako editora příběhů.
Pak jsem se dostal k The Rockford Files.
Hrál jsem v seriálu I’ll Fly Away, a pak jsem hrál v Zapadákově.
Takže jsem pracoval v televizi.
Problém byl v tom, že jste věděli, jaké jsou limity,
ale vždy jste je testovali a vždy jste selhali.
Příšerné byly ty porady, jednání...
Měli neomylný pocit...
že to, proč to píšete, to, co na tom máte nejraději,
je to, na co se chystáte.
Protože jsem byl zvyklý na televizi,
Rodina Sopránů byl mafiánský seriál, kde nikoho nezabili,
protože jsem si myslel, že by to nechtěli.
VEŘEJNÝ NEPŘÍTEL 1931, W. WELLMAN
Pak jsem si vzpomněl na všechny ty gangsterské filmy s Jimmym Cagneym.
V Kmotrovi nikoho nezabili?
Proč bych to vůbec vynechával?
Tak jsem to přepsal, aby to obsahovalo i vraždu.
Tehdy se o seriál začala opravdu zajímat HBO.
Nebylo to jen: „Musíš tam přidat vraždu.“
Muselo to být součástí příběhu.
Muselo to být nedílnou součástí příběhu a celkové struktury.
S Davidem jsme měli důležitou schůzku.
Můj dojem byl: „Dobře, je to člověk od televize,
ale už nám svým psaním ukázal,
že neuvažuje jako typický člověk od televize.“
A jeho pohled na svět jste poznali okamžitě.
Tyto postavy pro něj byly jako druhá kůže.
Bylo snadné říct ano pilotnímu dílu.
Chcete to vzít odtud, nebo...
Při castingu vůbec nereaguji. Říkám: „Moc dobré.“
- Opravdu dobré. - Díky, Dennisi.
Moc vám děkuji, a lidé odcházejí.
Obsazování je dlouhý proces.
- Můžu? - Jakmile budete připraven.
Poté jsem měl schůzku u snídaně.
Zavolala mě společnost, kterou zastupuji v oblasti svozu odpadu.
Dobře, Bigu, jak je to s Triboro Towers?
Správce stavby chce s Dickem prodloužit smlouvu.
Vedoucí stavby chce s Dickem prodloužit smlouvu,
ale ti bratři Kolarovi...
Zkusme to znovu. Zkusím tu energii zvednout. Jsem strašně unavený.
Jo, bratři Kolarovi,
to jsou nějací českoslovenští přistěhovalci nebo co.
Mohli by ušetřit téměř milion ročně,
kdyby odpadky sváželi Kolarovi, a ne Dickovi.
Platí nám 40násobek částky za krádež zastávky.
No, to je právě to, že nechtějí. Řekli si, že když můžou...
...poslat do prdele ty komoušský šéfy v Československu,
tak můžou poslat do prdele i nás.
I v České republice milujeme vepřové maso.
Měli jste někdy naše klobásy?
Myslel jsem, že jediné klobásy jsou italské a ty od Jimmy Dean.
Myslel jsem si, že jediné klobásy jsou italské a ty od Jimmy Dean.
Vidíš, co se naučíš, když se kříží kultury a sračky?
Strýc Uvzen neví, že jsem přijel.
Ale jestli tu dnes v noci nějak pokročíme, budu mu to muset říct.
Musíme dělat pokroky, Emile.
Musíme to šílenství zastavit.
Podnikání s odpadky se mění.
Jsme mladší generace. Máme stejné problémy.
Podnikání s odpadky se mění.
Jsme mladší generace. Máme stejné problémy.
Emile.
Kam jsi chodil na střední? V Polsku?
Nejsem Polák.
Co je to Československo?
To je druh Poláka, ne?
Přišli jsme sem, když mi bylo devět. Odjel jsem do West Essexu.
Kdysi jsi hrál s mým bratrancem Gregorym fotbal.
- Odjel do Boontonu. - Kde to je?
Jo.
Důvod návštěvy. Vše jsem pro tebe připravil.
Ochutnej, Emaile.
Jsem Emil.
Stop.
A máme to.
Víte, myšlenka seriálu na HBO
tehdy nebyla spojena s žádnou prestiží.
Upřímně řečeno, byl to takový televizní suterén.
Skutečně to tak bylo.
Ale tu postavu jsem si zamiloval. Ta postava byla opravdu zábavná.
Když jsem poprvé četl scénář, jmenoval se Dean Moltisanti.
Abych byl upřímný, nevěděl jsem, kdo je David Chase.
Když jsem viděl jeho jméno ve scénáři, nevěděl jsem, že je Ital,
a tak mě napadlo: „Kdo je ten chlap,
co dělá seriál o Italech?“ A on není, víte,
Scorsese a Coppola byli Italoameričani.
Ale pracoval jsem na tom opravdu tvrdě a šel jsem si pro Davida.
David se tváří jako pokerový hráč.
Michael přišel a byl skvělý, ale já to hrál napřímo.
Velmi dobře.
A já jsem odešel s myšlenkou: „Tohle nevyjde.
Koho to zajímá? Ani to není Ital. Co o tom ví?“
Řekl: „Kdo to kurva je? Vždyť to ani není Ital. Ať jde do hajzlu.“
Ale...
LIVIIN DŮM - DEN
Kdo je tam?
Zamkl jsi za sebou dveře.
Připadalo mi, že máme 100 hereček.
Tohle je domov důchodců.
Všechny přišly a dělaly ty své bláznivé italské maminky.
Do domova důchodců mě nedáš.
Viděla jsem ty ženy v domovech důchodců, jak blábolí jako idioti.
A ani zdaleka se to nepodobalo.
A protože to bylo podle mé matky, věděl jsem, jak je to vzdálené.
Pak ale přišla Nancy Marchandová.
Znal jsem ji jako paní Pynchonovou, vydavatelku novin v Lou Grantovi.
Pane Grante, připomínám vám, že tyto noviny nejsou New York Times.
Připomenu si to pokaždé, když je vezmu do ruky.
To já také, pane.
Kéž bychom měli jejich zdroje, ale faktem je, že je nemáme.
- Jestli se mám stáhnout, udělám to. - To jsem neřekla.
Ale potřebuji, abyste mi řekli, že můžeme vyhrát, pokud se obrátíme na soud.
- Mám prostě začít? - Ne.
Pomyslel jsem si, že je to šílené. Tohle nebude fungovat.
Ale ona otevřela pusu a bum.
Jste s aktivními seniory svého věku.
Něco dělají. Jezdí na různá místa. Chodí tančit.
Ale viděla jsem, jak ty ubohé ženy v domovech důchodců blábolí jako idioti.
Jen jedí lilek.
Bylo to jako: „Panebože.“ Byla perfektní.
Jestli má tvůj strýc s Arthurem kšeft, a já nechci vědět jaký,
pak ví, co dělá.
A já ne.
Vím jen,
že dcery se o své matky starají lépe než synové.
Jo, opakuješ to pořád dokola.
Všichni mi vždycky říkali, že nikdo není jako moje matka.
Ale když se na seriál začali dívat všichni moji příbuzní, říkali:
„Bože, to je teta Norma. To je tvoje matka.“
Řekl jsem: „Nekecejte.“
Vypadalo to, jako by se na ni napojila.
Očekávám, že tě dnes večer uvidím
na oslavě Anthonyho ml. se zapečeným ziti.
Jen když mě vyzvednou a přivezou domů.
Nejezdím, když předpovídají déšť.
Po celou svou kariéru
jsem hrála hogo fogo dámy.
A opravdu si vážím toho,
že hraju takovouhle babiznu,
protože k tomu nikdy nemám příležitost.
Měla bys řídit. Buď to využiješ, nebo o to přijdeš, musím do práce.
Jistě.
Uteč!
- Dejte jí text. - Nemám ho.
Na začátku jsem se
zúčastnila konkurzu asi na pět různých rolí.
Kdo byla ta žena dnes večer?
Na roli milenky Tonyho Soprana.
Cože, ty jsi rekonstruoval skládku?
Nechovej se ke mně jako k dítěti.
Vím, že je v tom něco hlubšího.
Kdo byla ta žena dnes večer v restauraci?
Radši si s tím kloboukem nehraj.
Nakonec si vybrali někoho jiného.
Výborně.
Ale Davidovi jsem se líbila.
Myslím, že se mu prostě líbilo, že jsem Italka, a možná jsem byla hezká,
ale nevěděla jsem, že to má něco společného s tím, že jsem Italka.
Myslela jsem, že jde o operní pěvce.
To je nepřijatelné.
Před dvěma týdny jsem měl rezervaci na osmou hodinu.
Pane, jak jsem již vysvětlila, lidé neodcházejí od svých stolů
a před vámi je pět skupin.
O takovou roli jsem ještě neusilovala.
A zazvonil telefon: „Chtěla bys hrát tuhle roli?“
A já jsem řekla: „Jistě.“
Ale nedokázala jsem říct svou jedinou zasranou větu...
Pane Borglunde, právě vám připravují stůl.
...protože jsem po Mafiánech byla z přítomnosti Lorraine strašně nervózní.
Karen. Byla jsem s Karen. Umírala jsem.
Podívej, začal se mě dotýkat. Začal mě chytat.
Řekla jsem mu, aby toho nechal. Nepřestal. Vrátila jsem mu to.
A pak se opravdu naštval.
Lorraine byla jediná, kdo byl tak trochu hvězda,
a to kvůli Mafiánům a několika dalším filmům.
Nejdřív ji ale lidé z castingu přivedli kvůli Carmele.
Carmela byla rozhodně něco, co s ním HBO probírala.
Ale já jsem chtěla doktorku Melfiovou.
A Davida to trochu zaskočilo.
„Proč chceš hrát Melfiovou?“
Řekla jsem: „Protože jsem jiná žena než před lety,
kdy jsem hrála Karen Hillovou v Mafiánech.
Tuhle roli už opravdu hrát nechci.
Doktorka Melfiová mě zaujala. Byla jsem na terapii.“
- Vy jste byla na terapii. - Jistě.
A tak jsme s Davidem o terapii hodně mluvili.
A myslím, že jsme nikdy neviděli italskou vzdělanou ženu.
To mě potěšilo.
A nemyslím si, že by Tony mluvil s někým, kdo není Ital.
Takže paní doktorka Melfiová.
Řekl jsem: „Dobře, ale budeš muset sedět v klidu s rukama v klíně.
Budeš tichá.“
- Dobré, Davide? - Ano.
- Dobře. - Mám to.
Skvělé. Dobře.
Vždycky jsem musela pracovat na tom, abych zkrotila všechnu svou lehkovážnost.
A já bych se snažila pohřbít Lorraine, aby se Melfiová
ukázala úplně jiná, než jaká jsem.
Je mi to hodně vzdálené.
Vůbec nikde nejsem Melfiová.
Záchvaty úzkosti jsou legitimní psychiatrickou příhodou.
Představte si, že řídíte auto.
Něco vám řeknu.
Dnes všichni chodí ke cvokařům a psychologům.
Mluví se Sally Jessy Raphaelovou a mluví o svých problémech.
Co se stalo s Gary Cooperem?
Silný, tichý typ.
Byl to Američan.
Ten chlap nebyl v kontaktu se svými pocity.
Prostě dělal, co musel.
Obsazovali jsme Tonyho.
Začali jsme v Los Angeles a pak v New Yorku.
Viděli jsme spoustu lidí a prostě to nešlo.
Vaffanculo, jo?
Pak jsem ale požádal Stevena Van Zandta, aby zkusil roli Tonyho.
- Můžeme? - Byl tam, rokenrolová hvězda.
To mi způsobilo spoustu trablů.
Kdysi jsem si pouštěl Springsteenova alba a díval se na toho malého Itala
a říkal si: „Kdo to je? Vypadá trochu jako Pacino.“
Pro pořádek chci říct,
že na tom, jak se The Rascals oblékli,
nebylo vůbec nic neobvyklého.
Ale stalo se, že těsně před castingem
jsme se s manželkou dívali na Rock & Roll Hall of Fame
a Stephen Van Zandt tam uváděl skupinu The Rascals.
Na tom by nebylo nic zvláštního.
Oblečený v kostýmu Rascals.
Poprvé jsem Rascals viděl v Keyport Roller Drome
v Keyportu v New Jersey.
Je to tak.
Ne, žádné místo jako Fillmore tam nebylo. V té době nebyly žádné arény.
Rokenrol se hrál na zimních stadionech, kam patřil.
Řekl jsem jí: „Tenhle chlap musí být v seriálu.“
A podle toho, jak se rock prodává, se možná příští rok vrátíme na stadiony.
Nevím, ale...
Dostával jsem hodně scénářů k hudbě, ne k herectví, nebyl jsem herec.
A David Chase se ozve. Zavolám mu.
Jaký byl ten první rozhovor?
No, bylo to trochu divné, protože se zeptal: „Co myslíš?“
Řekl jsem: „No, je to skvělý scénář. Jakou hudbu máš na mysli?“
Říká: „Ne, chceme, abys v tom hrál.“
Řekl jsem: „Nejsem herec. Chci říct...
Není to tak trochu předpoklad pro celou tuhle televizní záležitost?“
A on říká: „Ano, jsi herec.
Jen o tom ještě nevíš.“ Víš?
Tak jsem si řekl: „Dobře, možná tu promlouvá osud.“
Něco vám řeknu.
V dnešní době všichni chodí ke cvokařům a psychologům.
Jsou u Sally Jessy Raphaelové a všem vyprávějí o svých problémech.
Co se stalo s Gary Cooperem?
Jo, silný, tichý typ.
To byl Američan.
Nebyl v kontaktu se svými pocity. Prostě dělal, co musel.
A tito lidé věděli,
že jak se Gary Cooper dostane do kontaktu se svými pocity,
už ho nikdy nedokážou umlčet.
Dysfunkce sem, dysfunkce tam, vaffanculo dysfunkce.
Jeho přednes byl dobrý. Nikdy jsem nic takového neviděl.
A já si pomyslel, no jo, to by mohl být Tony Soprano.
Ale nakonec HBO zřejmě Davidovi řekla: „Podívej, je v pohodě,
ale nebudeme se spoléhat na nějakého kluka, který nikdy předtím nehrál, víš?“
Říká: „Dobře,
v tom případě ti napíšu roli, která neexistuje.“
Říkám si: „Páni, ten chlap je blázen.
- Ten chlap je vážně...“ - Akce!
Sandrine, u tohoto stolu se celý večer pije na účet podniku.
Nenapsal však konkrétního podřízeného nebo consigliera.
V té první chvíli jsem byl víceméně jen majitelem klubu.
- Ještě jednou. - Klapka.
Bylo velmi těžké najít pro Tonyho někoho vhodného.
Něco vám řeknu.
Dnes všichni chodí ke cvokařům a psychologům.
U Sally Jessy Raphaelové mluví o svých problémech.
Co se stalo s Gary Cooperem?
Silný, tichý typ. To byl Američan.
Nebyl v kontaktu se svými pocity. Prostě dělal, co musel.
Netušili, že jak se Gary Cooper dostane do kontaktu s pocity,
nebudou ho moci umlčet.
Dysfunkce sem, dysfunkce tam, vaffanculo dysfunkce.
Blízko k tomu měl také Michael Raspoli.
Bylo to skvělé.
Ale pak jsme konečně našli Jima.
Volal mi
David Chase a chtěl se sejít asi v 8:30 ráno nebo tak nějak.
Prostě mě ta nabídka namísto
snídaně hned odradila, nevím proč.
Ale dobře jsme se bavili a dost jsme se smáli našim rodinám a našim matkám.
Pak jsem šel na konkurz
a na prvním konkurzu jsem se zastavil v polovině a řekl jsem si: „To je na nic.
Nedělám to dobře.
Pokud se mám vrátit, vrátím se a udělám to jinak.“
Odešel uprostřed prvního konkurzu, odešel...
a dělal to, co dělal Van Morrison.
„Tohle je na hovno. Nedělám to správně.“ A odešel.
Ale my jsme si mysleli, že je skvělý.
Tak ho naši castingoví režiséři pozvali ke mně domů,
on tu scénu přečetl a bylo to jako, prásk.
Něco vám řeknu.
V dnešní době musí všichni chodit ke cvokařům a psychologům,
do pořadu Sally Jessy Raphaelové a vyprávět o svých problémech.
Co se stalo s Gary Cooperem, silný, tichý typ?
To byl Američan.
O své pocity se nestaral. Prostě dělal, co musel.
Nevěděli, že kdyby Gary Cooper promluvil o svých pocitech,
nedokázali by ho umlčet.
Protože dysfunkce sem a dysfunkce tam
a vaffanculo dysfunkce.
Když to Jim předvedl, bylo to docela zřejmé.
Byl to Tony.
Víš, někdy...
je život fajn.
Život je často fajn.
Například pravé Regaleali.
Všechny jsme obsadili, ale Carmelu jsme ještě neměli.
Carmelo.
Musím se k něčemu přiznat.
Edie, konkurz jsme dělali těsně před natáčením.
Co to děláš?
Připravuji si víno, abych ti ho mohla chrstnout do obličeje.
S tebou je to vždycky drama.
Přiznej se už konečně, prosím. Ať už to máme za sebou.
Natočila scénu z pilotního dílu,
kdy jí říká, že bere Prozac.
Beru Prozac.
Proboha.
Chodím na terapie.
Panebože. Myslím, že je to skvělé.
Myslím, že je to úžasné. Myslím, že je to tak odvážné.
- Bylo to jako: „Páni, to je ono.“ - Přijde mi to vážně úžasné.
Člověk by si myslel, že jsem Hannibal Lecter nebo tak.
Myslím, že je to skvělé.
Psychologie se nezabývá duší. To je něco jiného.
Tohle je ale začátek. Tohle je něco. Teď už budu mlčet.
Teď už budu mlčet.
Věděla jsem, kdo ta žena je, a byla jsem si jista, že mě neobsadí,
protože moje dosavadní zkušenosti byly takové,
že aby vás obsadili do role Italoameričana,
musíte vypadat určitým způsobem.
A měla jsem pocit, že jsou jiné ženy, které tak vypadají
a jsou tak obsazovány častěji.
Ale šla jsem na konkurz
a druhý den mi zavolali a řekli: „Dostala jste tu roli.“
A já jsem si myslela, že je to jen jedna z těch jakoby produkcí, víte?
Obsadit, natočit.
Klapka.
Řekne někdo „akce“ nebo něco?
A akce.
Babi, tohle místo je docela pěkné.
Co se děje tady vzadu?
Výborně.
Volal jsi tomu chlápkovi z Tribeca Towers?
DAVID CHASE: Počkej, až ti dám pokyn.
Akce.
Holky, k snídani si musíme dát víc než jen brusinkový džus, jasný?
Stop. Dobrý.
DAVID CHASE: Akce.
Jak se to místo sakra jmenuje?
Ježíši.
Akce!
Podívej.
Dá si někdo zmrzlinu?
DAVID CHASE: Replika.
Volal jsi tomu chlápkovi z Triboro Towers kvůli té smlouvě na odvoz?
Stop! Pojďme hned znovu.
Řekl hned na začátku, že to chce režírovat?
Ano, to bylo další velké rozhodnutí.
O tom, co děláme, jsme toho moc nevěděli,
takže jsme nikomu nechtěli dát tolik kontroly.
Měl být showrunnerem, scenáristou, producentem,
ale pokud to měl režírovat, pak to měla být opravdu jeho vize.
Ale když o tom David mluvil, bylo jasné,
že to žije v jeho srdci, duši a hlavě tak,
že jsme si říkali, že musíme.
Nechme ho, ať to režíruje.
Akce.
Každý rok v tento den, už od doby, co jsi byla malinká,
se máma s Meadow vyparádí a jedou do hotelu New York Plaza na čaj...
Scéna, kdy jde Carmela pro svou dceru, aby ji vzala do hotelu Plaza.
Mám moc domácích úkolů.
Meadow, je to naše malá tradice.
Vždycky si užijeme spoustu legrace.
Abych řekla pravdu, připadalo mi to hloupé už od mých osmi let.
Jezdím tam jen proto, že to máš ráda.
Vzpomínám si na něco z Davidovy režie té scény...
Stop. Dobrý.
...díky čemuž jsem si uvědomila, že je to pro něj osobní.
Mluví o něčem, co se možná skutečně stalo...
Akce.
...nebo o něčem, co v té době skutečně prožíval se svou ženou a dcerou.
Ale vzpomínám si, že jsem si říkala: „Tohle není jen režisér.
Je to osobní.“
Chceš mi něco říct?
Mami, máš vůbec představu, jak moc znamená jet si zalyžovat do Aspenu?
Myslíš, že se to bude dít každý rok?
Jako třeba trapný čaj a koláčky v hotelu Plaza?
- Sbohem. - Zavři mi dveře, prosím.
A stop.
- Stop. - Dobrý.
Byl jste při natáčení pilotu nervózní, říkal jste si,
že tohle je příležitost stát se režisérem?
Jo. Jasně, byl jsem nervózní, jo.
Předtím jsem sice už něco režíroval, ale ano, byl jsem velmi nervózní.
Hodně jsem spoléhal na Alika Sakharova, kameramana.
Vzpomínám si, že to byl první nebo druhý týden příprav na pilotní díl.
David přicházel do kanceláře, dával si nohy nahoru,
díval se z okna a měl ponurou náladu.
VEDOUCÍ KAMERAMAN
Řekl jsem: „Dave, co se děje?“
„Nevím, kdo se na to bude kurva dívat.“
No, je to dobrý scénář, brácho. Je to dobrý scénář.
Jasně si vzpomínám, že řekl,
že nechceme dělat další televizní projekt.
Jako: „Pojďme porušit všechna pravidla.“
Nechtěl jsem televizní vysílání.
Reportážní kamera je kurva ta nejnudnější věc na světě.
Obvykle se jedná o předlohu, dva záběry a dva záběry zblízka.
Takže v podstatě rozbijete scénu na kousky.
Vůbec to nebylo filmové.
Mluvili jsme o Bertoluccim, o Coppolovi,
o Kmotrovi, o Martinu Scorsesovi.
Mluvili jsme o Polanskim.
NEPŘIBLIŽUJTE SE ZÁKAZ VSTUPU
V případě Čínské čtvrti byl jazyk
velmi blízký tomu, jak jsme chtěli točit Soprány.
Scéna, kdy Jake Gittes projíždí autem pomerančovým sadem.
Stůjte!
To byla předloha pro scénu,
ve které Tony a Chris honí chlápka před kancelářskou budovou.
Kreténe!
Tony, počkej!
Pak jsem řekl: „Dobře, chci si vzít kameru dovnitř.“
Dva chlapi tam pracují, když kolem nich projedou.
A leknou se.
Lidé si říkali, co to s tím má společného?
Ale fungovalo to dobře.
A pak se v podstatě přepne do ručního režimu,
když Tony vystoupí z auta a prostě toho chlápka zmlátí.
- Jsi v pořádku? - Mám zlomenou nohu.
Takže je v tom spousta z Čínské čtvrti.
Nechám tě vykostit, ty hajzle!
Kde jsou moje zasraný prachy?
- Stop. - Moje chyba.
- Nepočkal jsem dost dlouho. - Ještě jednou.
Když hrajete v televizi, je to jedna scéna za druhou.
Takže se musíte naučit připravit velmi rychle,
protože v jedné scéně budete mluvit se svým synem.
V další scéně budete někoho mlátit.
V další scéně se budete milovat se svou ženou.
A tak se během dne neustále mění emoce.
Musíte se umět velmi rychle přizpůsobit.
O čem to mluvíš? Tohle jsme už probírali.
Pan Soprano?
Lorraine a Jima jsme zkoušeli tři dny těsně před natáčením.
Ale podívej, tyhle sračky, co ti říkám, se přeženou.
Na chvíli se zastav.
Pro něj to bylo něco jako: „Jaký je tvůj postoj v ordinaci psychiatra?“
Na spoustu věcí nebyl zvyklý.
To je v pořádku. O nic nejde. To jsem jen já.
Nejsem... Je to moje chyba. Je to mým soustředěním.
To bych neměl říkat. Ahoj.
Měl jste někdy osobní zkušenost s psychoterapií?
Jo.
Jinými slovy, nevymýšlíte si.
Víte, jaké to je.
Na některých jsem byl. Ne na dlouhou dobu.
Ale víte, jaké to je být v jedné z těch místností.
Ano. Víte, nemyslím si, že když jsem se seriálem začínal, tak jsem to věděl.
Myslím, že mě to k tomu přivedlo.
- Donutilo vás to k tomu? - Ano, určitě, ano.
Byl to výzkum, nebo to bylo skutečné?
- Ne, bylo to skutečné. - Bylo to skutečné.
Bylo to volání o pomoc. Jak to bylo?
Jo, jasně.
Jo, vemte ho hadicí.
- Chcete kapesníček? - Ne, seru na to.
Je tu vedro a potím se, doktorko.
Jim nikdy nebyl na terapii.
Bylo zábavné ho vést, tlačit na něj,
manipulovat s ním.
Byl to velmi intimní okamžik.
Ano, a proto se mi to líbilo. Proto jsem chtěla Melfiovou.
Myslela jsem si, že je se mnou intimnější než s kýmkoli jiným.
A to se mi líbilo.
Klapka.
Máte z toho silné pocity.
Něco vám řeknu. Mám za sebou semestr a půl vysoké školy.
Takže Freudovi rozumím. Rozumím terapii jako konceptu.
Ale v mém světě to nefunguje.
Mohl bych být šťastnější? Ano. Ano. Kdo by nemohl?
Střih.
Akce.
Jim se stal Tony Sopranem po svém.
Rozuměl té postavě.
V jedné scéně Chris trucoval.
Tony k němu přistoupí a řekne...
Dost bylo těch sraček. Co je s tebou?
Ve scénáři jsem napsal
nebo jsem si představoval, že Tony řekne: „Ahoj.“
To jsem si představoval.
Já tě kurva zabiju.
Ale Gandolfini ho vytrhl ze židle.
To přišlo z ničeho nic. Nebylo to ve scénáři.
A stop. To bylo kurva skvělé.
Ale většinou jsem mu dával pokyny a on říkal: „Tak to udělej ty.“
Akce.
Udělal bych nějakou pitomost.
Později řekl mé ženě: „Víš, v tom pilotu
jsem jen kopíroval, jak se chová David.“
Stop.
Vzpomínám si, že na začátku Jimmy říkal:
„Jak to, že toho o mně David tolik ví?“
Možná tam byla podobnost v kulturní výchově.
David vyrůstal v New Jersey, Jimmy vyrůstal v New Jersey,
italská domácnost, prostě spousta podobností.
Prostě to sedělo. Všechno do sebe zapadalo, víte?
David vyrostl v New Jersey,
takže si dokáže vzít spoustu věcí ze skutečného života, o kterých byste
si nikdy nemysleli, že budou fungovat, ale on je dokáže využít.
Nebylo to nic jednoduchého.
Byl to velmi zvláštní pilotní díl.
Upřímně řečeno, je to naprosto nekomerční.
Hej, děti, pojďte sem! Pojďte sem, snaží se létat!
Pojďte sem, děti, snaží se létat!
Základní předpoklad.
Podívejte, snaží se létat.
Do šéfova bazénu připluje hromada kachen.
Kachny odplavou a on se nervově zhroutí.
Cítíte se v depresi?
Od doby, co kachny odešly.
Asi ano.
Kachny, které byly při vás, ztrácejí vědomí.
Promluvme si o nich.
Tohle je předpoklad seriálového trháku?
Nikdo neočekával, že by pokračovali dál.
Doktor Cosimano mě poslal do nemocnice.
Udělal mi všechny možné testy.
Pilotní projekt testoval na čtyřech místech.
Connecticut, Dallas, další dva... zapomněl jsem.
A překvapivě byl nejlépe hodnocen v Connecticutu.
To je v prdeli.
Samozřejmě je plný Italů a...
- Je to blízko New Jersey. - Je to New Jersey, jo.
Takový dar od Tonyho Soprana nemůžeš přijmout.
- V žádném případě. - Poslouchej, Charmaine.
Testování prý ukázalo, že Charmaine Buccová, Artieho manželka,
je morálním středobodem seriálu a že bychom se na ni měli více zaměřit.
Ale vstupenky byly kompenzační.
Tony je vedoucím pracovníkem.
Arthure, prosím, dospěj.
Mysl se nebouří v žádném možném scénáři,
podle kterého zubaři posílají Dona z New Jersey
první třídou na norském parníku?
No tak, Arthure.
Někdo za ty lístky obětoval kolena.
A byla skvělá, Kathy byla skvělá, ale o tom ten seriál nebyl.
A trvalo to celou věčnost.
Myslím, že to bylo deset měsíců, než jste tomu dali zelenou.
Trvalo to dlouho, protože to byl velký skok.
Protože musíte uzavřít dohodu s hlavním scenáristou.
Říkáte: „Dobře, dám vám miliony dolarů,
budeme to dělat několik let
a něco vytvoříme.“ A já vám mám věřit?
Nakonec řekli „ano“ a musím vám říct,
že jsem za to strašně vděčný.
Ne, do domova důchodců mě nedostanete.
- Neposloucháš ji. - Mami, to není...
Byl jsem na konci své kariéry.
Vlastně jsem se definitivně chystal skončit s prací v televizi
a začít psát hrané filmy na zakázku.
Pak se objevil seriál Rodina Sopránů.
Jako bych se ocitl uprostřed strašlivého oceánu.
- Mami. - Anthony, lidé sem chodí umírat.
A já jsem přistál na opuštěném ostrově, na krásném ostrově porostlém palmami.
Pomyslel jsem si: „Můj život je zachráněn.“
Bože!
Zavolejte někdo doktora!
Co se stalo s vámi a Rodinou Sopránů, je, jako by HBO řekla: „Jdi do toho, chlape.“
Věří instinktům tvůrců.
Byla to úžasná věc, která se stala.
Myslím, že jsem měl správný koncept.
A rozhodli se mi věřit.
Ráno toho dne jsem onemocněl. Přemýšlel jsem.
Je dobré být v něčem od začátku.
Na to jsem přišel pozdě. Já vím.
Ale v poslední době mám pocit, že jsem na to přišel až na konci.
To nejlepší je za námi.
Myslím, že to tak cítí mnoho Američanů.
Myslím na svého otce. Nikdy nedosáhl takových výšin jako já.
Ale v mnoha ohledech to měl lepší. Měl své lidi.
Měli své standardy. Měli hrdost.
Co máme dnes?
Když jsem psal začátek pilotního dílu, mluvil jsem o Americe.
Měl jsem pocit, že to jde z kopce.
Všechno je tu na prodej.
Všechno je na prodej.
Komické na tom bylo i to,
že Američané se stali tak materialistickými a sobeckými,
že se z toho mafiánskému bossovi dělá špatně.
Chci vědět, proč jsou příjmy této rodiny nulové.
Kde jsou ty zasraný prachy?
Měli byste vydělávat.
Takže každý z vás se vydá za svými lidmi,
rozbije pár zasraných hlav a vytvoří tam nějaké zasrané výdělky.
Sile, povídej.
Které dva podniky jsou odnepaměti
tradičně odolné vůči recesi?
Některé aspekty showbyznysu a náš obor.
Když děláte příběh o mafii, tak samozřejmě děláte příběh o mafii.
Ale v podnikání je také prvek korupce, stejně jako ve všem, co má vydělat peníze.
- Kde je zbytek peněz? - Jsou všude.
Celá ta myšlenka, že je to americký sen
a americká noční můra zároveň.
Bylo to o penězích a smrti.
- To je propojené. - Správně.
Raději mi dej své šperky.
Byl to kapitalismus v tom nejsyrovějším slova smyslu.
Vědí, že nemůžeme předložit účtenky. Chceš, aby nám to ukradli?
A bylo to v televizi,
což byl nástroj, který kapitalismus používal k prodeji.
- ...nový Dodge. - Camel.
- Jell-O. - Kodak...
Od samého začátku jsem si říkal:
„Tak jo, jsme tady, už 50 let máme televizi.“
Kukuřičné lupínky s jahodami.
A lidem se něco prodává.
Každých 15 minut běžely reklamy.
Blbost.
Jste na to zvyklí.
Na obrazovce se objeví obličej a něco řekne.
Má to na vás vliv.
A všechno bylo o penězích.
Abyste věděl, musím vám naúčtovat poplatek za zmeškané sezení.
Dobře, fajn.
Dobře. Tady. Tady máte.
Jak bylo řečeno v seriálu...
O tom to přece je, ne? O zasraných, zkurvených penězích.
Tady.
A teď už jsme neměli žádné reklamy. Byli jsme na HBO.
Je to tam.
Všude, kde jsem předtím byl, se mě ze všech televizí ptali:
„Kde chceš natáčet?“
Řekl jsem: „New Jersey.“
„Proč to tak chceš?“ Řekl jsem: „Myslím, že to tam patří.“
On na to: „Bude to hodně peněz, nevím za co.“
Když jsem pak šel na HBO, řekli mi:
„Tady se píše, že se to odehrává v New Jersey.
Budete to natáčet v New Jersey, že?“
A já jsem si říkal: „Panebože. Jsem v nebi.“
Víte, opravdu jsem si říkal:
„Seru na celých posledních 30 let, tohle je ono.“
Provozovatel sítě by to natočil v Los Angeles,
v menší míře v Jersey a našel by místa,
která by se mohla zdvojit, aby vytvořila
tu úžasnou klamnou iluzi.
„Já jsem opravdu v Jersey.“
Budeme pokračovat dál a točit v dešti.
Mám rád, když je zataženo, pak jsou barvy krásné, syté a bohaté.
Myšlenka hledat lokace nás napadla
ne proto, že šlo o lokace.
Musíme najít místa, která mají osobitý charakter
a která by mohla být v podstatě paralelní s našimi postavami.
Stačí si vzít kameru a natáčet.
Ve skutečnosti jsme všechny interiéry natáčeli v Queensu a všechny exteriéry...
Zakázal jsem natáčet jinde než v New Jersey,
aby to bylo realistické.
New Jersey jsem znal velmi dobře.
Například v Meadowlands je to kombinace těžkého průmyslu
a největší městské divočiny na světě.
Martymu Scorsesemu se seriál nelíbí.
Řekl: „Nechápu to. Všechny ty stromy a tak.“
Všechny mafiánské věci předtím byly na Manhattanu nebo v Brooklynu.
KMOTR 1972, REŽIE: FRANCIS FORD COPPOLA
JERSEY CENTREM MAFIE
A já věděl, že v New Jersey je mafie,
děti, jejichž otcové byli těžcí bookmakeři, lichváři.
Tam, kde byl Sopranův dům,
bylo město, kam jsme se přestěhovali, když jsem chodil do osmé třídy.
Bylo tam hodně lesů a rybníků.
Ve stejnou dobu se nějaký chlápek vyhodil do vzduchu ve své garáži.
Nastartovat auto...
Takže jsem o tom všem věděl a říkal jsem si, že to asi bude fungovat.
Díky tomu dostal úplně jiný vzhled.
Myslím, že to byla trochu jiná kultura.
Tony a Carmela byli z předměstí.
Prý s dužinou.
- Máš to rád s dužinou. - Ne tolik.
Mám rád ten, kde je „trochu dužiny“.
- Co to kurva bylo? - Napíšu ti seznam.
Nová hra.
Má normální rodinu. Má děti.
Jo, do toho! Bezvadný!
Jeho dcera hraje fotbal.
Ať neproklouzne ani myš!
Pojď sem.
Svou ženu velmi miluje.
Ona je pevnou částí rodiny, v podstatě.
Má prostě normální život.
Jeho prací je mafie. To je jeho práce.
To není fér!
Kromě toho má ještě běžnou rodinu,
což mu způsobuje stejné problémy, ne-li větší, než ta druhá práce.
Když si vybíráte projekty,
jaké faktory jsou pro vás nejdůležitější, Jime?
- Co je na prvním místě? - Scénář.
Když jste dostal nabídku na seriál,
musel jste dát dohromady scénáristickou místnost.
Byl to obtížný proces, pokud jde o to,
jak teď budete spolupracovat se skupinou dalších scénáristů?
Ano i ne. Už jsem pracoval v pracovnách, takže jsem věděl, co mohu očekávat.
Ale tohle mělo být jiné.
Byl jsem v rozpoložení, kdy jsem se prostě nehodlal smířit s televizním psaním.
Říkal jsem si: „Bože, tady jsme svobodní. Pojďme se do toho pořádně ponořit.“
Nastoupila jsem do druhé epizody, po pilotním díle.
Mluvil o tom, co má, což je plán na další sérii,
se kterým vždy přichází, ale nic víc.
Kvůli filmařům, kteří přicházejí do branže,
musíte tak pět let všechno vysvětlovat
a všechno znát, a my jsme nevěděli nic.
David na samém začátku řekl:
„Pokud to nebude fungovat, končím s tím.“
A odpusť mi, HBO, ale v tu chvíli se už skoro nikam nedostali.
Bylo to pohřebiště.
A ani oni nevěděli, jestli to bude fungovat.
Ale dali nám naprostou svobodu.
Byl to náš malý umělecký zážitek. Tak to bylo.
- Ticho, prosím. - Ticho.
Byla to spousta tvrdé práce, spousta hodin.
Pracovní doba byla brutální a na natáčení byli scénáristé,
takže se natáčelo od rána.
- Rád vás vidím. - Brýtro.
Jdeš pozdě. Kde jsi byl? Spal jsi?
Dokud jste kolem třetí hodiny ranní neviděli věže
při návratu z New Jersey.
Možná byste se na sedm hodin vyspali a všichni bychom začali znovu,
ale když jste v takovém věku nebo takhle pracujete,
co jiného vám zbývá?
Takže jsme takhle pracovali všichni.
Pro všechny to byla ta největší zábava, jakou si dokážete představit.
Jo, jsem na to pyšný.
Stále moje nejoblíbenější hláška z celé série.
- „Vidím je, ale nevěřím jim.“ - Ne, moje oblíbená věta byla...
Devět set Židů se postavilo 15 000 římských vojáků.
„A kde jsou dnes Římané?“ Tuto větu napsala Robin.
Díváš se na ně, kreténe.
To je úžasné.
To je úžasné. Bylo to skvělé.
No tak, prostě to udělej.
Ve čtvrtém díle, kdy jsme hledali Chrisovu přítelkyni,
jsme přivedli Dreu de Matteovou, aby tu roli zkusila.
- Kde jsi zaparkovala? - Tam vzadu.
To nezvládnu.
Nikdo mě nesledoval.
Ale kdyby ano, nepoznala bys to.
Jo, a Tony Soprano se schovává na mém zadním sedadle.
- Jsi tak paranoidní. - Přivez auto přímo sem.
Já vím, je v přestrojení.
To by mohl být on. Hej, Tony! Nebo možná...
Dostala to, ve scénáři stálo: „Au!“. Ale ona řekla...
- Pojď sem. - Pusť mě!
„Auva!“ Takhle. To bylo všechno. Jsi přijata.
To bylo skvělé.
- To bylo skvělé. - Děkuji.
Slyšela jsem, jak sestra říkala, že sis nadělal do kalhot.
- To se stalo? - Dojdi pro auto.
To je taková moje zvláštnost, protože jsem pocházela z Queensu,
i když jsem se to snažila nechat stranou.
Ale všechny holky v mém okolí,
víte, jsou to samé Italky.
Musíte takhle mluvit. Nesrat se s tím.
Všechno musí mít deset slabik.
Opravdu to dělám, kurva.
A to všechno díky tobě.
A bez těch nehtů bych ten přízvuk nedokázala udělat.
Bez účesu a make-upu bych nezvládla ani polovinu.
Proč prostě nezapomeneš na práci a nejsi se mnou?
No jo.
A být jednou z těch manželek jako Carmela Sopranová,
kojit hromadu rošťáků
a pak strávit zbytek života v posilovně,
jen ty a tvoje strie.
Máš pravdu.
Sestřenice měla vždycky mozek, ale k čemu ho používá?
Manžel, který ani nedokáže říct, odkud se berou peníze.
Víte, celý ten příběh David připravil...
a pak jsem viděla další epizody, které následovaly.
Byla jsem ohromená.
Zavolala jsem mámě z telefonní budky a přečetla jí celý scénář.
Víte, když jste vydali scénář,
vyšel až v podstatě ve chvíli, kdy se natáčelo.
Štáb by to četl, víte, co tím myslím?
Četli si ho. Chtěli to vědět.
Měli z toho radost a potěšení.
Když jsme se vrátili a začali natáčet první sérii,
tak jsem si uvědomil...
že je to opravdu geniální a složité a riskantní.
David vždycky říká,
že v minulosti byla televize vždy o tom, abyste se cítili dobře.
Policejní seriály. Proč jsou tak skvělé?
Protože nakonec se padouch dostane do vězení.
Víte, vesmír má nějaký řád.
Je v tom druh spravedlnosti.
Davidovi šlo o pravý opak.
SÉRIE JEDNA, EPIZODA PĚT „UNIVERZITA“
Jsi členem mafie?
Členem čeho?
Ať už tomu říkáš jakkoli, organizovaný zločin.
To je naprostý nesmysl. Kdo ti to řekl?
Tati, žiju v tom domě celý život.
Policie přišla se zatykačem.
Viděla jsem tě odcházet ve tři ráno.
Takže jsi nikdy neviděla doktora Cusamana jít ve tři ráno do služby?
Našly někdy Cusamanovy děti při hledání velikonočních vajíček
padesát tisíc dolarů v Krugerrandech a automatickou .45?
Pracuji v oboru nakládání s odpady.
Všichni okamžitě předpokládají, že jsi mafián.
Je to stereotyp a je to urážlivé.
Ty jsi ta poslední, koho bych chtěl přesvědčovat.
Dobře.
Žádná mafie není.
Když v HBO viděli pátý díl, řekli:
„Vytvořili jste jednu z nejdynamičtějších postav v historii televize,
a teď to všechno pokazíte.“
Co to kurva je?
Nejsem si jist, ale asi jsem viděl Fabiana Petrulia.
- Osvěž mi paměť. - Nezažil jsi ho?
Zasvěcený, stal se z něj informátor, když byl zatčen za obchodování s heroinem.
Ten zmrd oddělal spoustu lidí.
Hodně lidí z našeho týmu.
Byl v programu na ochranu svědků,
pak ho vyhodili.
Jsem tvůj bojovník, Antonio.
Je to moje povinnost, o které pořád mluvíme.
Vzhledem k tomu, jak to dopadlo, je to moje rozhodnutí.
Sám za to ručím.
Jimmy tě pozdravuje z pekla, ty hajzle!
PŘI HOVORU TROCHA NAPĚTÍ
Upozornil jsem na to ve scénáři.
PETER VYKULÍ OČI, ZAČNE SE KROUTIT A KOPAT KOLEM SEBE
A odpověď zněla: až to uvidíte, budete to cítit jinak.
- Dobré ráno, práskači. - Kdo jsi? O co jde?
Nechtěj mě rozesmát. Ty hajzle! Ty sráči!
- Teddy, určitě to můžeme nějak vyřešit. - Tony. Jsem Tony, ty hajzle.
Víš, do jakých potíží se teď dostáváš? Složil jsi přísahu a porušil jsi ji.
A když jsme to pak viděli,
bylo to ještě horší, než jsem si myslel ve scénáři.
Prosím, Tony, žádám tě.
Jimmy tě pozdravuje z pekla, ty sráči.
Chris říká: „Teď vidím, jak je to hrozné,
a my přijdeme o všechno. Lidé ho budou nenávidět.
Mohl by být hlavní postavou zločinec, vrah?
Může být v hlavní roli antihrdina? A to byla velká debata.
Moje velká námitka spočívala v tom, že publikum Tonyho opravdu nebude mít rádo
a že jsme si to ještě nezasloužili.
Vždyť to byl teprve pátý díl.
Řekl jsem: „Chrisi, přemýšlej o tom.“
Jak to šlo?
Poměr mužů a žen je 48 ku 52, což je skvělé.
Je nahoře v Maine a uvidí toho práskače.
Je kápem v mafiánské skupině.
Pokud toho chlapa nezabije,
lidé mu přestanou věřit nebo se o něj přestanou zajímat.
Takže jestli Tony toho chlapa nezabije,
je to sráč, a pak je sračka celý ten seriál.
A já si pomyslel, že to dává smysl.
Davidovi jsem řekl: „Problém je, že to byl zlý člověk,
tak pojďme najít způsob, jak Tonyho trochu víc ospravedlnit.“
David provedl několik úprav na oběti.
Stal se hrozivější postavou než na začátku.
Všichni jsme se dostali k tomu, že jsme řekli:
„Chris a já to nenapíšeme, nebudeme to režírovat.“
Takže nakonec,
myslím si, že když se s tvůrcem seriálu dostanete do takové slepé uličky,
musíte mu vyjít vstříc.
Lepší.
Nechali nás úplně na pokoji a my jsme vyváděli divné věci.
- Juniore. - Jaký „Juniore“?
Jedna z epizod je o Dominicovi.
Strýček June je v klíně.
Miluje, však víte, když si to rozdává se ženami.
Řekl jsem klín? Myslel jsem „křoví“.
Pětašedesátiletý muž, o tom je celá epizoda.
Čtu si to a říkám si: „Tohle nemůžeme udělat.“
Co je to za zápach?
A my jsme to zvládli.
- Šli jste do sushi baru? - O čem to kurva mluví?
Nevím.
Myslel jsem, že máš rád tresky, strýčku June.
Co děláš, když jíš sushi?
Víš, že kurevsky moc mluvíš?
Na jih od hranic, v Mexiku.
Ještě trochu doprava. Děkuji.
První série byla natočena v létě roku ’98.
Vysílání bylo zahájeno v lednu ’99.
Myslíme, že jsme odvedli skvělou práci.
Myslel jsem, že je to něco výjimečného, ale budou se na to lidé dívat?
- Mikeu, jaké je vaše příjmení? - Imperioli.
A to byla velká otázka. Budou se na to lidé dívat v televizi?
- Víte, násilí... - Ty podělanej sráči!
...sprostá slova, nahota.
- Marone. - Je čas na pěnovou koupel.
Je pro to v televizi místo?
Myslel jsem, že to bude mít tak osm nebo deset dílů,
než si na to lidé zvyknou, protože to bylo tak odlišné.
Bylo to tak jiné, víte? Ne.
DIVÁCI SE „SOPRÁNŮ“ NEMŮŽOU NABAŽIT
Během dvou tří týdnů to byl hit.
Hned od začátku byly recenze až psychoticky skvělé.
Podle deníku The Times se jedná o největší dílo popkultury 20. století.
Takhle to bylo.
BRILANTNĚ NAPSANÉ MISTROVSKÉ DÍLO - PRŮLOMOVÉ
Jakože, opravdu přehnaně, až z toho Saturday Night Live udělala parodii.
San Francisco Examiner píše: „Seriál Rodina Sopránů je tak dobrý,
že se bojím odvrátit zrak od obrazovky,
protože mám strach, že zmizí a já se budu muset zabít.“
Deník Chicago Tribune předvídá, že seriál Rodina Sopránů jednoho dne nahradí kyslík
jako věc, kterou dýcháme, abychom zůstali naživu.“
Houston Chronicle: „Ve srovnání s tím, kdo vytvořil seriál Rodina Sopránů,
je Michelangelo pitomec.“
Vyšly recenze a všechny byly pochvalné,
až na jednoho chlápka z Miami.
MAFIÁN VE STŘEDNÍM VĚKU JE PRO SERIÁL SLABÝ ZÁKLAD
A nějaký jiný kritik řekl: „Nevíme, kde je jeho tělo.
Je v sudu někde v Miami Bay.“ Nebo tak nějak.
A’ salut’.
Byl tak úspěšný a oblíbený, že nejlepší na něm bylo,
že lidé pořádali večírky s pizzou a sledovali to při tom.
Když si pomyslím, že lidé tam venku jedí italská jídla, pijí italské víno
a sledují to, rodinné skupinky...
prostě, chci říct, je mi z toho úzko, když na to teď pomyslím.
Každou neděli večer byl večer Sopránů.
„Všichni držte kurva hubu.“
Jíme mozzarellu a prosciutto a budeme se dívat na tuhle věc.
Chytili jsme blesk do láhve.
Chemie mezi herci, scénář, filmové zpracování.
No tak. Jdi dovnitř.
- Je lepší otevřený. - Zapomeň na deštník.
Artie, díkybohu.
Seriál Rodina Sopránů změnil televizi.
Ahoj, co to děláš, Tony?
Ale lidé si uvědomují: „Aha, můžeme být nároční.“
Podívej se na toho zkurveného zamilovaného trpaslíka.
Posouvat hranice.
Bože, Artie, zachránil jsi nám tady život.
Je to nádhera, Artie. Děkuji.
Nově definuje, co jsou lidé schopni sledovat a na co se chtějí doma dívat.
Do prdele.
- Hej! - Hej!
Řekl jsi „sakra“.
Počkejte chvíli.
Rád bych pronesl přípitek.
Na mou rodinu.
Jednou budete mít vlastní rodiny.
A když budete mít štěstí, zapamatujete si i ty malé okamžiky.
Jako tenhle...
který byl dobrý.
Na zdraví.
První série vše uvedla do pohybu.
Na Davida však byl vyvíjen obrovský tlak.
Nastavil laťku hodně vysoko.
A musíte ji překonávat každý rok.
To byl teprve začátek.
POKRAČOVÁNÍ PŘÍŠTĚ...
Překlad titulků: Petra Poláchová