- Filmuojam. - Filmuojam.
Veiksmas.
Ponas Soprano?
Aha.
Prisėskite.
Gerai.
DAVIDAS CHASE „SOPRANŲ“ KŪRĖJAS
Koks yra jūsų anksčiausias prisiminimas?
Anksčiausias mano prisiminimas yra sapnas.
Turbūt mano mama turėjo tokį daiktą.
Metalinį, riestu galu.
Jis kyšojo ant sienos, ant jo buvo galima pakabinti augalą.
Aš supausi pakibęs ant jo.
Tai anksčiausias mano prisiminimas. Mane labai nustebino.
Turbūt tai pirmas kartas, kai prisiminiau sapną,
todėl galvojau: „Oho, kas čia dabar?“
„Kas, po velnių, vyksta mano galvoje?“
Žinote, man juokinga, kiek daug visko pamiršau.
Žmonės man primena dalykus, kurie mane prajuokina.
Sakau: „Neprisimenu, kad taip dariau, neprisimenu to ar ano.“
Taip.
Nufilmuota.
Gimiau Mount Vernone, Niujorke, visai šalia Bronkso.
Kai buvau ketverių, persikėlėme į Džersį.
Iš Džersio kilusi mano mamos šeima.
Įsikėlėme į tetos namą Buntone. Tai revoliucijos laikų miestelis.
Matėsi lydymo krosnių vietos. Ten gamindavo muškietų šratus.
Per miestą teka upė. Būtent ten filmuodavome,
kai seriale Vito išvykdavo į Naująjį Hampšyrą.
Man tas miestelis labai patiko. Jis toks paslaptingas.
Taip pat man patikdavo per Kalėdas vykti į Niujorką.
Rokfelerio centras, eglė, papuošimai man darė didelį įspūdį.
Milžiniškas žaislų skyrius, Kalėdų Senelis, traukinukai...
- Jau buvai čia prieš penkias minutes. - Nebuvau.
Tikrai buvai. Pateksi į tą Senelio sąrašą, kuriame nieko negaunantys vaikai.
Eik šikt, seneli!
Maldaudavau tėčio:
„Ar galime namo vykti West Side greitkeliu?“
Ten, pervažiavus Linkolno tunelį,
uoste matėsi laivai,
jų pirmagaliai buvo aukščiau kelio.
Negalėjau atsižiūrėti.
Be to, tada tekdavo kirsti Meadowlands.
Apie tą vietą sklando tiek legendų.
Ten palaidotas Jimmy Hoffa.
Pensilvanijos stotis, griuvėsiai irgi ten.
Tai nuostabi vieta, todėl ten filmavome didžiąją dalį pirmojo sezono.
Iš tetos namo persikėlėme į Kliftoną, Naująjį Džersį.
Tai didokas, darbininkų klasės miestas.
Po to išsikraustėme į Vakarų Eseksą.
Mano tėvui šovė idėja atidaryti ūkinių prekių parduotuvę.
Šalia veikė kinų restoranas.
Matydavau kinus, gaudančius vištas, ar šiaip kažką ten veikiančius.
Mano tėvams tokia kaimynystė nepatiko.
Jie mėgo kinų maistą,
bet nenorėjo dirbti šalia kinų restorano.
Jie pardavė tą parduotuvę,
o kitą nusipirko pagrindinėje mažo miestelio gatvėje.
Mano tėvas tikrai daug ir sunkiai dirbo,
bet mano šeima niekada nebuvo pasiturinti.
Tėvai savo versle dirbo 35 ar 40 metų.
Tai labai vargino, bet jie nesustojo.
Jie dirbo tol, kol tėvas susirgo.
Visas verslas aukcione buvo parduotas už 1300 dolerių.
Visas jų gyvenimas.
Jie niekada nebuvo laimingi.
DARYK TĄ DARYK ANĄ
Mama buvo sunkaus charakterio, bet ji atlikdavo viską, ką reikia.
Ji dirbdavo, grįžusi pagamindavo vakarienę,
bet visada gyveno baimėje ir ant visų pykdavo.
Žinai, kažkas vakar naktį skambino.
- Kas? - Manai, atsiliepiau? Juk buvo naktis.
Mama sapnuodavo baisius košmarus, pabusdavo klykdama.
Jos šeimoje buvo dešimt mergaičių ir du berniukai.
Tėvai buvo atvykę iš Italijos, gyveno Niuarke.
Tai buvo didelė itališka šeima. Didžiulė imigrantų bendruomenė.
Kiekvieną šeštadienį ten eidavome vakarieniauti.
Jie nekalbėjo angliškai.
Jos tėtis, mano senelis, Vito Bucco, niekada neišmoko angliškai.
Tiesiog atsisakė mokytis. Nebuvo mielas vyrukas.
Ar jautėtės nemylimas?
- Mamos? - Taip.
Ji dažnai apie mane kalbėdavo neigiamai.
Tėvas taip pat.
Jaučiausi keistai. Nesitikėjau meilės.
Kartą automobiliu važiavau su tėvais
ir pusbroliu Johnny.
Pamiršau, kokia grojo daina, aš pagal ją trepsėjau.
Johnny tarė: „Jam reiktų groti būgnais.“
„Jis gerai jaučia ritmą.“
Mama atsakė: „Tik per mano lavoną.“
„Tas Gene Krupa buvo narkomanas.“
Kalbant apie metamfetaminą, pažvelkit į šitą bičą.
Taigi, nesijaučiau mylimas. Niekada nebūčiau apie tai net pagalvojęs.
- Bijojot jos? - Ar bijojau jos?
Bijojot, kad vieną dieną ji pratrūks?
Neaiškink, kaip man gyvent. Tiesiog užsičiaupk.
Esu nervingas. Vaikystėje visko bijojau. O tada tapau tokiu beveik panku.
Iš dalies tai mane išgelbėjo.
Susidėjau su tokia vaikinų grupuote.
O, šūdas.
Peštukais, gatvės vaikėzais.
Turėjom lenktinius peiliukus, odines apyrankes, cigarečių...
Išsilaikėm vairuotojo teises.
Mums rūpėjo tik automobiliai, merginos ir alkoholis.
Niujorke alkoholis buvo legalus nuo 18 m. Džersyje nuo 21 m.
Todėl nuolat ten važiavom.
Aukštutinis Istsaidas buvo populiari vieta.
Ir žinoma, Vilidžas.
Atsimenu, važiuoju iš Manhatano,
o mašina šalia pilna vaikinų sulaižytais plaukais.
Pradėjome keikti vieni kitus ir kažkodėl mėtytis lėkštėmis.
Spėju, kažkieno mamos lėkštėmis...
Tai vyko Linkolno tunelyje. Visi buvome girti.
DAVIDAS HENRY CHASE ĮSPŪDINGŲ GABUMŲ VYRUKAS
1964-aisiais įstojau mokytis pietuose,
Wake Forest koledže, Vinstone-Seileme, Š. Karolinoje.
- Nekenčiau tos vietos. - Kodėl?
Vis tiek iškirpsit.
Juk tai buvo pietūs.
Kukluksklanas ten buvo itin aktyvus.
Dauguma studentų miestelio brolijos narių savo įkvėpėju laikė Robertą E. Lee.
Tai buvo baptistų koledžas. Dukart per savaitę ėjom į koplyčią.
Buvo negalima gerti, šokti, žaisti kortomis.
Kodėl ten įstojau? Manęs nepriėmė į Prinstoną.
Nepriėmė ir į Dartmutą.
Geriausias draugas pasirinko Wake Forest.
Todėl ir aš įstojau ten pat.
Abu ten buvom nelaimingi.
Laimei, kažkas pradėjo organizuoti užsienio kino vakarus.
Ten ir išvydau Godardą, Bergmaną, Fellinį, „Saldų gyvenimą“.
Marčelo, ateik čia.
Paskubėk.
„Aštuoni su puse“, tiesiog... Nemanau, kad supratau, apie ką jis.
Nemanau, kad iš viso žinojau, kas yra filmo režisierius,
bet kinas mane apsėdo.
Tai buvo visiškai nauja visata.
Išvykau, įstojau į Niujorko universitetą, išvydau Polanskio „Akligatvį“.
Būtent tada pradėjau galvoti: „Galbūt aš galėčiau tai daryti.“
Mane traukė meninė kino pusė.
Viskas baigta.
1965-ųjų spalį mano draugas lankė Bardo koledžą.
Nuvykau ten, kad pabandyčiau LSD. Tai buvo mano pirmas kartas.
Prisimenu, kad vaikščiojau Hadsono upės pakrante.
Buvo antra valanda ryto. Ėmiau sakyti, kad noriu kurti filmus.
Būtent tada man pirmą kartą į galvą šovė ši idėja.
Iš tikrųjų kažkaip pabandyti tai daryti.
- Antras dublis. - Veiksmas.
Ei, Toni. Tau viskas gerai?
Kaip laikotės? Viskas gerai?
Jo, jo.
Taip, aš tiesiog be perstojo kalbu, negaliu patikėt.
Per daug kalbu.
- Ne, viskas gerai. - Negerai.
Tikrai gailiuosi, kad šįryt papasakojau tiek šūdo.
Rimtai, abejoju, ar viso to reikia.
Kam tai rūpi? Visi tie asmeniniai dalykai.
Žmonėms rūpi.
Kaip sako Tonis:
„Prisiminimai - žemiausio lygio pokalbis.“
Dabar turėčiau išeiti.
Bet matau, kiek darbo įdėjot, visą šią aplinką...
Toks pat apvalus kabinetas. Atrodo labai panašiai.
Pažadėjau, kad prisidėsiu.
Pasakiau: „Taip, sutinku filmuotis dokumentikoje apie „Sopranus“.“
Bet negalvojau, kad ji bus apie mane.
N. DŽERSIO GREITKELIS
IŠVAŽIAVIMAS 13 ELIZABETAS
MAFIOZAS DAVIDAS CHASE IR SOPRANAI
Truputį paaiškinsiu...
kai kalbame apie „Sopranus“, mane domina būtent tai,
kad visa tai jums taip asmeniška. Jums kilo mintis,
kuri yra daugybės jūsų patirtų ir apgalvotų dalykų mišinys.
Daugybę metų visi man sakė, kad turiu kažką sukurti apie savo motiną.
Ji buvo neįprasta ir labai šmaikšti.
Mano žmona, Denise, tai pasakė pirmoji.
Po to jau visi kartojo:
„Turi kažką parašyti apie savo mamą.“
Buvo 1988-ieji, aš ieškojau darbo, o Davidas Chase kūrė naują serialą,
kuris vadinosi „Beveik suaugę“. Buvo ieškomi rašytojai.
Todėl su Davidu susitikau restorane Venturos alėjoje.
Žinoma, atvykau pirmiau.
Mačiau, kaip jis įėjo pro duris.
Pamaniau:, „Šūdas.“ Jis atrodė toks surūgęs.
Suprantat? Jis atrodė toks nelaimingas.
ROBIN GREEN RAŠYTOJA, PRODIUSERĖ
Jis prisėdo ir po kokių dešimties minučių
mes tiesiog kvatojomės iki ašarų,
nes kalbėjomės apie savo mamas.
Taip tapome draugais, suprantate, tiesiog taip.
Pasakiau jam, kad jis - įtakingas vyras.
Jis gebėjo pravirkdyti ir nuliūdinti „Universal“ vadovus.
Esi toks įtakingas, bet kai pamini mamą,
vis tiek pavirsti į mažą rėkiantį peliuką ar kažką panašaus.
Pasakiau: „Būtent apie tai turi rašyti.“
Robin pasakė: „Turėtum sukurti serialą apie savo mamą ir televizijos prodiuserį.“
Aš pagalvojau: „Kas tai žiūrės?“
Nebent jis būtų kietas vyrukas. Gal tuomet ir pavyktų.
- Ar jis jūsų mintyse jau buvo mafiozas? - Taip.
Norėjau, kad vaidintų De Niro ir Anne Bancroft.
Iš pradžių galvojau, kad tai bus filmas.
Filmo istorija virto pirmuoju sezonu.
Mafiozas patiria panikos atakas ir dėl to kreipiasi į psichologę.
Gal įtariate, kodėl atsijungėte?
- Nežinau. Gal dėl streso. - Dėl ko?
Jis nesutaria su dėde, tarp jų savotiška kova.
Gal ir valdai šiaurinį N. Džersį, bet nenurodinėsi dėdei Jaunėliui.
Jis mamą apgyvendina slaugos namuose.
Nematau, kad bandytum susidraugaut su kitomis damomis
ar bendrautum su šauniais ponais, kuriuos matau aplink.
Neišnaudoji šios galimybės.
Koks tau skirtumas? Nematai ir nerūpi.
Jo mama gaujų kare palaiko dėdę.
Trys mano vyrukai čia atvežė savo mamas?
Vietoj to, kad su sūnumis gyventų namuose kaip normalūs žmonės?
Čia kažkoks sušiktas paskutinis ėjimas.
Mama susimoko su dėde, siekdami jį nužudyti.
...tai nenusisekusi gaujų egzekucija.
Būtent psichologė padeda jam tai suvokti.
Dieną prieš pasikėsinimą
sakėte, kad ji ir vėl kalbėjo
apie žinių istorijas, kaip motinos savo kūdikius išmeta pro langus.
Galų gale, jis ją uždusina.
Mam, žinau, ką padarei. Savo vieninteliam sūnui.
Tada pagalvojau, kad tai galėtų būti ir serialas.
„SOPRANAI“ PILOTINĖ SERIJA
Pasiūlėm jį visiems kanalams.
„Fox“, ABC, CBS ir NBC. Niekas jo nenorėjo.
Lesas Moonvesas pasakė: „Scenarijus labai geras, labai juokingas,
bet jis lankysis pas psichiatrę?“
LESAS MOONVESAS BUVĘS CBS VADOVAS
„Ar jis būtinai turi vartoti Prozaką?“
Aš pasakiau: „Taip, viskas turi būti taip, kaip parašyta.“
Ir jis atsakė: „Tokiu atveju, ne.“
Taigi, nieko nepešėm.
Tačiau tada pradėjau galvoti: „Kodėl nenuėjus į HBO?“
Geriausias pasirinkimas per televiziją.
Mes savo kelio ieškojom nuo pat 1985-ųjų, kai pradėjau ten dirbti.
Tuo metu televizija dar reiškė tik tris pagrindinius kanalus.
Keturis, įtraukiant „Fox“.
Mes jų nelaikėme konkurentais
ar kažkuo, į ką reikėtų lygiuotis.
CHRISAS ALBRECHTAS BUVĘS HBO VADOVAS
Žinojome, kad turim būti kitokie.
HBO stengėsi tapti žinomu vardu.
C. STRAUSS BUVUSI „HBO ENTERTAINMENT“ PREZIDENTĖ
HBO žinojo dėl bokso ir filmų.
Pokyčiai prasidėjo su „The Sanders show“.
Nes kažkas sėdėjo mano vietoje.
Gal Mama Meška.
Netalentingas storuli, saugok sofą ir stenkis nesusimaut.
Ta laida parodė, kad HBO gali būti kitokia
o gal ir geresnė už didžiuosius kanalus.
Mes pradėjome galvoti, ar pavyktų įsisukti į serialų verslą?
O, varge.
Šilingeris namuose.
Mes sukūrėme „Ozą“.
Diana, jis nėra jau toks blogas.
Ką vartoji?
Po to „Seksą ir miestą“.
Praktiškai, tai tapo mūsų strategija.
Raskime puikius istorijų pasakotojus ir leiskime jiems dirbti.
Kai Davidas atėjo pas mus, aš žinojau jo pasiekimus.
Jis buvo tikras televizijos veteranas, dirbęs puikiuose projektuose,
tačiau vienas pats dar nesukūręs nieko sėkmingo.
Su Denise susituokėme 1968-aisiais.
Pora dėdžių nusivedė mane nuošaliau ir tarė: „Turi iš čia dingti.“
„Tavo santuoka žlugs, jei čia liksi.“
Jie taip sakė, nes pažinojo mano tėvus.
Jie turėjo omeny mano mamą.
Mano žmona nebūtų ištvėrusi.
Mano motina buvo pakvaišusi.
Todėl savo vestuvių vakare išvykome. Pasirinkome Kaliforniją.
Mes skersai pervažiavome visą šalį ir tada gavau žinią,
kad mane kviečia į Stanfordo universiteto kino mokyklą.
Prisimenu, kažkas man sakė,
kad Amerikos istorija trumpai yra posakis, jog atliekos plaukia į vakarus.
Kai čia atvykau, supratau tą posakį.
Alkatrasas.
Čia kalėjo baisiausi nusikaltėliai.
Net ir Kaponė.
Jį pasodino už mokesčių vengimą, nes nieko kito negalėjo įrodyti.
Jis kalėjo 11 metų ir nuo širdies smūgio mirė 1947-aisiais.
Žinoma, tai buvo jau seniai.
Stanforde mokiausi dvejus metus.
Pats įgarsinau savo baigiamojo darbo filmą „Bug Manousos iškilimas ir nuopuolis“.
Manėme, kad dirbame kaip Godardas.
Nežinau, ką mes manėm, kad jis daro, bet mes tikrai nedirbome kaip Godardas.
Mano vardas - Manousos.
Aš graikas arba graikų kilmės, sakykit kaip norit.
Mam, puikiausia mažoji ledi, kokia kada gyveno.
Meskim šitą lavoną ir viskas bus baigta.
Nusivalyk tą šypseną nuo veido, meilute.
Šunsnuki!
Mam, jie pataikė man į nugarą.
Po dviejų metų programos, kai jau buvau bebaigiąs mokslus,
kartu su draugu parašėme scenarijų,
kurį rašymo dėstytojas nusiuntė tokiam vyrukui, Roy Hugginsui,
žymiam televizijos prodiuseriui.
Mes apie tai visai pamiršome.
Su Denise persikėlėme į Los Andželą, išsinuomojome butą,
ji gavo darbą advokatų kontoroje.
Aš pradėjau ieškoti darbo, bet man nesisekė.
Galiausiai, pavyko įsidarbinti įmonėje, kuri vadinosi „Clover films“.
Jų filmai...
„GERKLIŲ PJOVĖJAI“ 1970 M.
Dešimt kilometrų nuo čia
yra golfo laukai ir žaidėjų klubas. Juos saugo vokiečių kariai.
Kiekvienas kalės vaikas vokietis turi būti nužudytas.
Vieną iš filmų filmavome apdegusiame butų name
Las Virgenes kanjone.
Filme tai buvo kažkoks vokiečių fortas,
kuriame gyveno tik vokietės prostitutės.
Aš prisidėjau nedaug,
buvau pirmasis režisieriaus asistentas,
bet neturėjau supratimo, ką darau.
Pats filmas buvo labai prastas, daug dulkinimosi ir čiulpimo.
Dirbdamas „Clover films“, visgi parašiau vieną filmą - „Vampyro kapas“.
Ne!
Kas tu?
Aš - tavo sūnus! Tavo sūnus, pradėtas kape!
Taip.
Jis buvo beprotiškas.
Kol ten dirbau, išgirdau, kad Roy Hugginsas
perskaitė tą dviejų metų senumo scenarijų
ir nori mane pasamdyti, kad parašyčiau seriją.
Taip gavau pirmą darbą televizijoje.
Serialas vadinosi „Drąsieji teisininkai“.
Namuose visi sakė, na štai,
pagaliau mano vardą rodo televizoriuje.
Tačiau tuo metu nesistengiau išmokti režisuoti,
nors ir norėjau būti filmų režisierius.
Taip.
Aš neklausiau... Gal gėdijausi
eiti ir klausinėti: „Kaip darote tą, o kaip darote aną?“
Po to kelis metus bandžiau rašyti filmus,
tačiau nė vienas iš jų nebuvo nufilmuotas.
Rodos 1973-iaisiais Rašytojų sąjunga nusprendė streikuoti,
aš gavau užduotį piketuoti prie „Paramount Studios“,
tiesiai priešais DeMille vartus.
Man patiko ten dalyvauti.
Juk buvau kartu su visais profesionaliais rašytojais,
kartu ten piketavome.
Todėl pradėjau laukti protestų,
nes jų metu jausdavausi lyg būčiau tikras Holivudo narys.
Ten susipažinau su Paulu Playdonu, „Neįmanoma misija“ istorijos redaktoriumi.
Neturėjau agento, todėl Paulas man jį surado.
Pasirašiau sutartį su jo agentūra.
O kai streikas baigėsi,
su Billu Bixby dirbau prie serialo „The Magician“.
Bixby vaidino magą, kuris narplioja nusikaltimus
ir nugali blogiukus, ryšinčius šalikus bei dėvinčius kepures.
Atsitraukit!
Jie mane pasamdė kaip siužeto redaktorių.
Po to dirbau „The Rockford Files“ seriale.
Tada „I'll Fly Away“, „Northern Exposure“.
Taigi, įsisukau į televizijos verslą.
Mano problema buvo ribos, kurias žinojau,
bet vis bandžiau jas peržengt ir vis nesėkmingai.
Man labai nepatikdavo susirinkimai, kanalo susirinkimai, jie...
Juose atrodydavo...
kad tai, dėl ko rašau, tai kas man labiausiai patinka,
turi būti tai, ko jiems reikia.
Buvau taip pripratęs prie darbo televizijos kanaluose specifikos,
kad „Sopranai“ būtų buvęs serialas apie mafiją, kuriame niekas nežūtų,
nes galvojau, kad kanalas to nenorėtų.
„THE PUBLIC ENEMY“ 1931 M.
O tada pagalvojau apie tuos visus Jimmio Cagney filmus apie mafiją.
„Krikštatėvyje“ nieko nenužudė?
Kaip galima to nerodyti?
Taigi, perrašiau scenarijų su žmogžudystėmis.
Būtent tada HBO susidomėjo.
Nebuvo pasakyta tiesiog įtraukt žmogžudystę.
Jos turėjo būti istorijos dalimi.
Jos turėjo būti neatsiejama pasakojimo ir vaizduojamos kultūros dalis.
Surengėm susitikimą su Davidu.
Mano įspūdis buvo: „Taip, jis yra kanalų vyrukas,
bet jis mums savo scenarijais parodė,
kad jis nemąsto tik kaip tradicinės televizijos žmogus.“
Galėjai iš karto matyti, kad tas pasaulis jam buvo savas.
Veikėjai buvo pažįstami iki gryno kaulo.
Buvo lengva patvirtinti pilotinę seriją.
Norit pradėt nuo čia ar...
Aktorių atrankose daug nereaguoju. Pasakau: „Labai gerai.“
- Labai gerai. - Ačiū, Dennisai.
Labai ačiū ir žmonės išeina.
Atranka yra ilgas procesas.
- Tiesiog pradėti? - Kai tik norėsit.
Laukė susitikimas per pusryčius.
Mane konsultacijai iškvietė šiukšlių išvežimo įmonė, kurią atstovauju.
Dički, kas ten vyksta su „Triboro Towers“?
Aikštelės vadovas nori atnaujinti sutartį su Diku.
DIDYSIS PUSIS
Aikštelės vadovas nori atnaujinti sutartį su Diku,
bet broliai Kolarai...
Pamėginkim dar kartą. Noriu pasakyt energingiau. Esu pavargęs.
Taip, broliai Kolarai,
Kažkokie imigrantai iš Čekoslovakijos ar panašiai.
Galėtų kasmet sutaupyt iki milijono,
jei šiukšles vežtų Kolarai, o ne Dikas.
Todėl jie mums moka 40 kartų daugiau, kad nestabdytume.
Čia ir problema, jie nenori mokėt. Jie teigia, kad jei galėtų pasakyt...
...tiems čekoslovakų komunistams bosams namie užsipist,
jis sumautai taip ir pasakytų.
Čekijoje mes taip pat mėgstam kiaulieną.
Esi ragavęs mūsų dešrelių?
KRISTOFERIS
Žinau tik itališkas arba „Jimmy Dean“ dešreles.
Matai, ko gali išmokt, kai pažįsti kitas kultūras?
Mano dėdė Uvzenas nežino, kad aš čia.
Bet jei dėl kažko šiandien susitarsim, turėsiu jam pasakyt.
Turim kažką nutart, Emili.
Reikia sustabdyt tas nesąmones.
Šiukšlių verslas keičiasi.
Mes esam jaunesnioji karta. Turim bendrų problemų.
Šiukšlių verslas keičiasi, supranti?
Jaunesnė karta. Turim bendrų problemų.
Emili.
Kur lankei mokyklą? Lenkijoj?
Nesu lenkas.
Kas ta Čekoslovakija?
Tai lenkų rūšis, taip?
Atvykom į šią šalį, kai man buvo devyneri. Lankiau Vakarų Esekso mokyklą.
Ei, tu žaidei amerikietišką futbolą prieš mano pusbrolį Gregorį.
- Jis mokėsi Buntone. - Kur prekės?
Taip.
Mūsų susitikimo priežastis. Viskas tau paruošta.
Paragauk produkto, Emaili.
Emilis.
Nufilmuota.
Nufilmavom.
Tuo metu serialo kūrimas HBO kanalui
nebuvo prestižinis reikalas.
Kalbant atvirai, tai buvo pigi televizija.
Tikrai taip buvo.
Bet man patiko personažas. Jis atrodė įdomus.
Kai pirmą kartą skaičiau scenarijų, jo vardas buvo Dynas Moltisantis.
Jei atvirai, nežinojau, kas tas Davidas Chase.
Ir nežinojau, kad jis italas, kai pamačiau jo pavardę ant scenarijaus,
todėl pagalvojau: „Kas šitas bičas,
kuriantis serialą apie italus.“ Jis gi nėra
kaip Scorsese ir Coppola, kurie yra italų kilmės amerikiečiai.
Tačiau vis tiek labai stengiausi, Davidui parodžiau viską, ką moku.
Davidas nerodo emocijų.
Michaelas atėjo ir puikiai pasirodė, tačiau aš neišsidaviau.
Labai gerai.
Aš išėjau galvodamas: „Nieko nebus.“
„Na ir kas? Jis net ne italas. Ką jis supranta?“
Jis sako: „Kas iš viso tas sušiktas bičas? Jis net ne italas. Eina jis šikt.“
Bet...
LIVIJOS NAMAI - DIENA
Kas ten?
Įėjęs, užrakink duris.
Man atrodo, išbandėm kokias 100 aktorių.
Čia slaugos namai.
Jos visos atėjo ir vaidino pamišusias motinas itales.
Tu manęs neįkiši į slaugos namus.
Aš mačiau moteris slaugos namuose. Jos kliedėjo kaip idiotės.
LIVIJA
Nė viena netiko net iš tolo.
Kadangi ji sukurta pagal mano mamą, mačiau, kad visai nepanašu.
Tačiau tada atėjo Nancy Marchand.
Buvau matęs ją vaidinančią ponią Pinčon. Laikraščio leidėją seriale „Lou Grant“.
Turiu jums priminti, pone Grantai, šis laikraštis nėra „The New York Times“.
Prisimenu tai kiekvieną kartą jį skaitydamas.
Aš taip pat, pone.
Labai norėčiau turėti jų išteklius, bet mes jų neturime.
- Jei norite, kad atsitraukčiau, gerai. - To nesakiau.
Bet noriu, kad pasakytumėt, jog teisme laimėsim.
- Ar reikia oficialios kadro pradžios? - Ne.
Galvojau, nesąmonė, nieko nebus.
Bet ji prasižiojo ir viskas.
Būsi su aktyviais tavo amžiaus senjorais.
Jie daug ką veikia. Visur lankosi. Šoka.
Bet aš mačiau tas vargšes moteris slaugos namuose kliedinčias kaip idiotes.
Tiesiog valgyk savo baklažanus.
Pagalvojau: „O, Dieve.“ Ji tobulai tiko.
Jei tavo dėdė dirba su Artūru, man nesvarbu, ką tiksliai jie veikia,
bet dėdė žino, ką daro.
O aš nežinau.
Žinau tik tiek,
kad dukros geriau rūpinasi savo mamomis nei sūnūs.
Nupirkau tau diskų, bet vėl girdžiu tą pačią dainelę.
Vis girdėdavau, kad niekas neprilygs mano mamai.
Bet kai mano giminės pradėjo žiūrėti serialą, jie sakė:
„O Dieve, tai teta Norma. Tai tavo mama.“
Aš atsakiau: „Negali būt“.
Atrodė, kad ji ją įkūnija.
Tikiuosi tave vakare pamatyti
Tonio jaunesniojo gimtadienyje su tavo makaronų apkepu.
Tik jei mane paims ir po to parveš.
Nevairuoju, kai prognozuoja lietų.
Visą savo karjerą, beveik visuomet
vaidindavau elegantiškas damas.
Todėl labai vertinau galimybę
vaidinti piktą bjaurybę,
nes prieš tai niekada neteko to daryti.
Tau naudinga pačiai vairuot. Daryk kaip nori, man reikia į darbą.
Žinoma.
Pabėk.
- Perskaityk eilutę. - Neturiu...
Kai pirmą kartą ten nuėjau,
bandžiau gal penkis skirtingus vaidmenis.
Kas buvo ta moteris?
Išbandžiau Tonio meilužės vaidmenį.
Perstumdei sąvartyną?
Nesielk su manim kaip su vaiku.
Žinau, kad vyksta kažkas intymesnio.
Kas buvo ta moteris restorane?
Geriau neimk tos kepurės.
Jie visuomet pasirinkdavo kitą aktorę.
Labai gerai.
Bet aš patikau Davidui.
Manau, jam patiko, kad esu italė, gal, kad esu graži,
tačiau aš nežinojau, kad serialas susijęs su italais.
Maniau, jis apie operos dainininkus.
Taip negalima.
Rezervavau aštuntai valandai. Prieš dvi savaites.
Pone, kaip jau sakiau, visi staliukai užimti
ir prieš jus laukia dar penki staliukai.
Man atrodo, savo vaidmens net nebandžiau.
Man tiesiog paskambino: „Norėtum imtis šio vaidmens?“
Atsakiau: „Žinoma“.
Vis negalėjau pasakyt savo vienos sumautos eilutės...
Pone Borglundai, jūsų staliukas jau ruošiamas.
...nes labai nervinausi dirbdama šalia Lorraine. Po „Gerų vyrukų“.
Čia juk Karen. Dirbau su Karen. Maniau, mirsiu.
Klausyk, jis ėmė mane liesti. Jis mane griebė.
Pasakiau jam, kad baigtų. Jis nesiliovė. Trenkiau jam.
Tada jis labai supyko.
Lorraine buvo vienintelė mūsų žvaigždė,
ji buvo žinoma dėl „Gerų vyrukų“ ir kitų filmų.
Bet atrankos žmonės pirmiausiai jai davė Karmelos vaidmenį.
Jis ir HBO tikrai kalbėjosi dėl Karmelos.
Bet aš norėjau dr. Melfi vaidmens.
Davidas dėl to buvo nustebęs.
„Kodėl nori vaidinti Melfi?“
„Todėl, kad jau nebesu ta moteris, kokia buvau tada,
kai Karen vaidinau „Geruose vyrukuose“.“
„Nenoriu tokio pačio vaidmens.“
„Melfi vaidmuo man įdomus. Pati lankiau terapiją.“
- Lankėtės terapijoje. - Žinoma.
Su Davidu daug kalbėjomės apie terapiją.
Dar per televizorių nebuvome matę išsilavinusios italės.
Todėl man patiko tas vaidmuo.
Ir dar manau, kad Tonis būtų kalbėjęsis tik su itale.
Taip ir tapau dr. Melfi.
Pasakiau: „Gerai, bet turėsi sėdėt ramiai, rankas sudėjusi ant kojos.“
„Turėsi kalbėti tyliai.“
- Šitaip, Davidai? - Taip.
- Gerai. - Supratau.
Puiku. Gerai.
Man nuolat reikėjo save tramdyti.
Turėjau paslėpti Lorraine, kad parodyčiau Melfi.
Ji labai skiriasi nuo manęs.
Visai manęs neprimena.
Aš visai nepanaši į Melfi.
Patiriant nerimo priepuolius būtina skubi psichiatrinė pagalba.
Įsivaizduokite, kad vairuojate.
Leiskit kai ką pasakyt.
Šiais laikais visi eina pas psichologus ir psichiatrus.
TONIS
Eina į visokius pokalbių šou ir išpasakoja savo problemas.
Kas nutiko Gary Cooperiui?
Stiprus, tylus vyras.
Jis buvo amerikietis.
Jam nerūpėjo jausmai.
Jis tik darė tai, ką privalėjo daryt.
Bandėme rasti Tonį.
Pradėjome Los Andžele, persikėlėme į Niujorką.
Išbandėme daugybę žmonių ir nė vienas neatrodė tinkamas.
Vaffanculo, gerai?
Paprašiau, kad Tonio tekstą perskaitytų Stevenas Van Zandtas.
- Pasiruošęs? - Ir jis pasirodė. Rokenrolo žvaigždė.
Man tai daug reiškė.
Klausydavausi Springsteeno albumų, žiūrėdavau į tą mažą italą
ir galvodavau: „Kas jis? Panašus į Pacino.“
Šį vakarą noriu pasakyti,
jog visiškai nekeista,
kad „The Rascals“ taip rengėsi.
Tačiau prieš pat atranką
su žmona žiūrėjome „Rokenrolo šlovės muziejų“,
kur Stephenas van Zandtas pristatė „The Rascals“.
Nieko čia keisto.
Apsirengęs kaip vienas iš „The Rascals“.
Pirmą kartą „The Rascals“ pamačiau „Keyport Roller Drome“ salėje,
Kyporte, N. Džersyje.
Būtent.
Ne, tada dar nebuvo didelių salių. Nebuvo arenų.
Rokenrolas buvo grojamas riedučių salėse, kur jam ir buvo vieta.
Pasakiau žmonai: „Jis turi būti seriale“.
Pagal tai, kaip perka roko įrašus, galbūt kitąmet ir grįšim į riedučių sales.
Nežinau, bet...
Gaudavau daug muzikos lapų, bet ne scenarijų, nebuvau aktorius.
Paskambino Davidas Chase.
Koks buvo tas pirmas pokalbis?
Buvo keista, nes jis tarė: „Ką manai?“
Atsakiau: „Puikus scenarijus. Kokios muzikos norėtum?“
O jis: „Ne, norim, kad vaidintum.“
Atsakiau „Aš juk ne aktorius.“
„Juk būtina būti aktoriumi, jei nori vaidinti televizijoje?“
Jis atsakė: „Tu esi aktorius.“
„Tik dar to nežinai.“
Taigi, atsakiau: „Gerai, gal tai mano likimas.“
Leiskit kai ką pasakyt.
Šiais laikais visi eina pas psichologus ir psichiatrus.
Eina į visokius pokalbių šou ir išpasakoja savo problemas.
Kas nutiko Gary Cooperiui?
Stiprus, tylus vyras.
Jis buvo amerikietis.
Jam nerūpėjo jausmai. Jis tik darė, ką privalėjo daryti.
Tie žmonės žinojo,
jei Gary Cooperis pradės galvoti apie jausmus,
jis niekada neužsičiaups.
Disfunkcija tas, disfunkcija anas, disfunkcija vaffanculo.
Jis gerai pasirodė. Nebuvau matę nieko panašaus.
Pagalvojau, kad jis galėtų būti Tonis.
Galiausiai HBO pasakė Davidui: „Klausyk, jis neblogas,
bet negalim priklausyti nuo vyruko, kuris niekada anksčiau nevaidino.“
Tuomet jis tarė: „Gerai,
tuomet parašysiu tau vaidmenį, kuris dar neegzistuoja.“
- Galvojau: „Jis beprotis. Jis tikrai...“ - Veiksmas!
Sandrina, šis staliukas visą vakarą geria nemokamai.
Iš pradžių jis nebuvo boso patarėjas ar dešinioji ranka.
Buvau tik klubo savininkas.
- Pakartokim. - Laiko žyma.
Buvo labai sunku rasti Tonį.
Leiskit kai ką pasakyt.
Šiais laikais visi eina pas psichologus ir psichiatrus.
Eina į visokius pokalbių šou ir išpasakoja savo problemas.
Kas nutiko Gary Cooperiui?
Stiprus, tylus vyras. Jis buvo amerikietis.
Jam nerūpėjo jausmai. Jis tik darė, ką privalėjo daryti.
Jie nežinojo, kad jei Gary Cooperis pradės galvoti apie jausmus,
jis niekada neužsičiaups.
Disfunkcija tas, disfunkcija anas, disfunkcija vaffanculo.
Kitas vyrukas, kurio vos nenusamdėm, buvo Michaelas Raspoli.
Puikiai.
Tačiau galų gale radom Jimą.
Man paskambino,
Davidas Chase norėjo su manim susitikt 8.30 val. ryte ar panašiai.
Vien tai, kad reikėjo rinktis tarp pusryčių ir jo,
iškart nuteikė priešiškai, nežinau kodėl.
Bet mes puikiai praleidom laiką, juokėmės, daug kalbėjom apie šeimas ir mamas.
Tada atėjo laikas pabandyt
ir jau pirmoje atrankoje sustojau įpusėjęs ir tariau: „Šūdas.“
„Reikia visai ne taip.“
„Jei norit, kad ateičiau dar, aš grįšiu ir suvaidinsiu kitaip.“
Jis nebaigė pirmos atrankos, tiesiog išėjo įpusėjęs...
kaip koks Van Morrisonas.
„Šūdas. Reikia ne taip.“ Ir išėjo.
Bet mums jis patiko.
Todėl atrankų vadovai paprašė, kad jis atvyktų pas mane į namus.
Jis perskaitė vieną sceną ir viskas buvo nuspręsta.
Leiskit jums kai ką pasakyt.
Šiais laikais visi eina pas psichologus ir psichiatrus.
Eina į visokius pokalbių šou ir išpasakoja savo problemas.
Kas nutiko Gary Cooperiui? Stipriam, tyliam vyrui?
Tai buvo amerikietis.
Jam nerūpėjo jausmai. Jis tik darė tai, ką privalėjo daryt.
Jie nežinojo, jei Gary Cooperis pradės galvoti apie jausmus,
jis niekada neužsičiaups.
Disfunkcija tas, disfunkcija anas,
ir disfunkcija vaffanculo.
Kai Jimas suvaidino, buvo akivaizdu.
Jis buvo Tonis.
Žinai, kartais...
gyvenimas yra geras.
Gyvenimas dažnai geras.
Tikras „Regaleali“ vynas, pavyzdžiui.
Turėjome visus aktorius, išskyrus Karmelos.
Karmela.
Turiu kai ką prisipažinti.
Edie atvyko pabandyti prieš pat filmavimo pradžią.
Ką darai?
Pasistatau vyną taip, kad būtų patogu šliūkštelėt tau į veidą.
Tau visada reikia dramos.
Nagi, greičiau prisipažink. Užbaikim tai.
Ji atliko sceną iš pilotinės serijos,
kurioje Tonis pasako, kad vartoja Prozaką.
Aš geriu Prozaką.
O, Dieve.
Lankausi pas psichologą.
O, Dieve. Tai puiku.
Tai nuostabu. Tai drąsu.
- Pamaniau: „Oho, taip, tai ji.“ - Tai tiesiog nuostabu.
Atrodo, kad prieš tai buvau Hanibalas Lekteris.
Tik manau, kad tai puiku.
Psichologija negydo sielos. Tai kas kita.
Tačiau tai pradžia. Tai jau kažkas. Viskas, tyliu.
Tyliu.
Aš supratau, kokia tai moteris. Buvau tikra, kad manęs neatrinks,
nes iki tol mano patirtis buvo tokia,
kad, jei turi vaidinti Amerikos italę,
turi atitinkamai atrodyti.
Man atrodė, kad kitos moterys dėl to buvo labiau tinkamos
ir dėl to dažniau atrenkamos.
Tačiau nuvykau ir pabandžiau.
Kitą dieną jie paskambino ir tarė: „Vaidmuo tavo.“
Tuo metu pamaniau, kad tai vienas tų trumpai gyvuosiančių serialų.
Atrenka, nufilmuoja.
Laiko žyma.
Kas nors pasakys „veiksmas“?
Veiksmas.
Močiut, ši vieta visai nebloga.
O kas vyksta ten?
Labai gerai.
Paskambinai tam bičui iš „Tribeca Towers“?
DAVIDAS CHASE: Palauk kol duosiu ženklą tai frazei.
Veiksmas.
Merginos, pusryčiams reikia ko nors daugiau nei spanguolių sulčių, aišku?
Nufilmuota. Gerai.
DAVIDAS CHASE: Veiksmas.
Koks, po velnių, pavadinimas?
DAVIDAS CHASE: „Triboro Towers“.
Jėzau.
Veiksmas!
Žiūrėk.
Kas nori ledų?
DAVIDAS CHASE: Sakyk.
Paskambinai tam bičui iš „Triboro Towers“ dėl nutempimo sutarties?
Nufilmuota! Pabandom dar kartą.
Ar jis nuo pat pradžių sakė, kad nori režisuoti?
Taip, tai buvo kitas svarbus sprendimas.
Mes daug ko nežinojom,
todėl nenorėjom kam nors duoti tiek kontrolės.
Jis turėjo būti pagr. kūrėjas, scenaristas, prodiuseris,
o jei dar ir režisierius, serialas būtų buvęs tik jo vizija.
Tačiau, kai Davidas kalbėdavo apie serialą,
matėsi, kad jis gyvena jo širdyje, sieloje ir galvoje,
todėl pagalvojom, kad tiesiog turim tai leist.
Leiskim jam režisuoti.
Veiksmas.
Kiekvienais metais šią dieną, nuo pat tada, kai buvai mažytė,
mama su Medou pasipuošia ir važiuoja gerti arbatos į „New York Plaza“ viešbutį.
Ta scena, kurioje Karmela bando dukrą įkalbėti važiuoti su ja į viešbutį.
Turiu daug namų darbų.
Medou, juk tai mūsų tradicija.
Visad puikiai praleidžiam laiką.
Jei atvirai, man ši idėja atrodo kvaila nuo tada, kai man suėjo aštuoneri.
Važiuoju tik todėl, kad tau tai patinka.
Pamenu, kai Davidas režisavo tą sceną.
Gerai, nufilmuota.
Suvokiau, kad ji jam asmeniška.
Jis sukūrė tą sceną pagal tai, kas iš tikro nutiko...
Veiksmas.
...arba tai, kas tuo metu vyko su jo žmona ir dukra.
Prisimenu, kad galvojau: „Tai nėra vien režisūra.“
„Tai asmeniška.“
Nori ką nors man pasakyt?
Mama, ar supranti, ką man reiškia važiuoti slidinėt į Aspeną?
Negi manai, kad tai įvyks kasmet?
Kaip tavo apgailėtina arbata su paplotėliais „Plaza“ viešbutyje?
- Viso. - Prašau, uždaryk duris.
Ir nufilmuota.
- Nufilmuota. - Gerai.
Ar nerimavot filmuodamas pilotinę seriją, ar galvojot,
kad tai mano vienintelis šansas būti režisieriumi?
Taip. Žinoma, kad nerimavau.
Nors ir buvau režisavęs iki tol, bet labai nervinausi.
Pasiklioviau Aliku Sakharovu, kinematografu.
Prisimenu, buvo pirma ar antra pasiruošimo pilotinei serijai savaitė.
Davidas ateidavo į biurą, susikeldavo kojas
ir susikrimtęs žiūrėdavo pro langą.
SAKHAROVAS KINEMATOGRAFAS
Klausdavau: „Dave, kas yra?“
„Nežinau, kas, po velnių, žiūrės šitą mėšlą.“
Brolau, tai puikus scenarijus. Jis puikus.
Aiškiai prisimenu jį sakant,
kad nenorime dar vieno televizinio projekto.
Jis sakė: „Sulaužykime visas taisykles.“
Nenorėjau tipinių televizijos kadrų.
Jie yra nuobodžiausias šūdas pasaulyje.
Tipiškas filmavimas būtų pagr. kadras, du iš toli, du iš arti.
Galima teigti, kad scena išskaidoma į fragmentus.
Jokios kinematografijos.
Kalbėjomės apie Bertoluccį, taip pat apie Coppolą,
žinote, apie „Krikštatėvį“, apie Martiną Scorsesę.
Kalbėjomės apie Polanskį.
DRAUDŽIAMA PATEKTI PRIVATI VALDA
Dialogai filme „Kinų kvartalas“ buvo
labai arti to, ko norėjome „Sopranuose“.
Yra scena, kai Džeikas Gitis važiuoja pro apelsinų sodą.
Lik ten!
Ji tapo modeliu mūsų scenai,
kurioje Tonis su Krisu vyruką vaikosi priešais biurų pastatą.
Šiknius!
Toni, palauk!
Pasakiau: „Noriu, kad kamera būtų viduje.“
Du vyrukai ten dirba, kai jie pravažiuoja.
Jie pašoka.
Žmonės klausė, kuo jie susiję?
Tačiau tai pasiteisino.
O tada scena persikelia į rankinę kamerą,
kai Tonis išlipa iš automobilio ir ima pliekti tą vyruką.
- Tau viskas gerai? - Mano koja lūžo.
Taigi, ten daug „Kinų kvartalo“ įtakos.
Aš tau parodysiu lūžį, tu šunsnuki!
Kur mano sušikti pinigai?
- Nufilmuota. - Mano kaltė.
- Turėjau ilgiau palaukt. - Pakartokim.
Kai filmuojama televizijai, viena scena filmuojama po kitos.
Todėl turi išmokti greitai pasiruošti,
nes vienoje kalbėsiesi su sūnum,
o kitoje kažką muši.
Dar kitoje jau mylėsiesi su žmona.
Taigi, per visą dieną nuolat keiti emocijas.
Turi gebėti greitai persijungti.
Apie ką tu kalbi? Juk jau tai aptarėme.
Ponas Soprano?
Su Lorraine ir Jimu prieš filmavimą repetavome tris dienas.
Klausyk, visas šūdas, kurį pasakoju, viskas greit baigsis.
Sustok sekundei.
Jis turėjo susivokt, pavyzdžiui, kaip elgtis psichiatro kabinete?
Jis prie daug ko nebuvo pratęs.
Viskas gerai. Nieko baisaus. Tai mano kaltė.
Nieko nekal... Tai mano kaltė. Nesu susikoncentravęs.
Neturėčiau to sakyt. Labas.
Ar turėjote asmeninės patirties, susijusios su psichoanalize?
Taip.
Kitaip sakant, tai ne vien vaidyba.
Jūs žinot, koks tai jausmas.
Esu buvęs tuose kabinetuose. Ne ilgam.
Tačiau žinote, koks jausmas, kai esi tuose kabinetuose.
Taip. Nors nežinojau, kai pradėjom filmuoti.
Darbas šiame seriale mane ten nuvedė.
- Pastūmėjo apsilankyti? - Taip, tikrai taip.
Ar dėl vaidmens, ar iš tikro?
- Ne, iš tikro. - Iš tikro.
Tai buvo pagalbos šauksmas. Neblogai?
Taip, žinoma.
Taip, išprauskit jį.
- Reikia nosinės? - Ne, po velnių.
Nuo jūsų mane pila prakaitas, daktare.
Jimas nebuvo lankęsis terapijoj.
Todėl buvo įdomu jį supažindinti, stumtelėti,
šiek tiek pamanipuliuoti.
Tai buvo gana asmeniška.
Būtent todėl man ir patiko. Todėl ir norėjau Melfi vaidmens.
Manau, jis man atsivėrė labiau nei kam nors kitam.
Ir man tai patiko.
Laiko žyma.
Jums tai labai svarbu.
Kai ką jums pasakysiu. Pusantro semestro mokiausi koledže.
Taigi, suprantu Froidą. Terapiją suprantu kaip konceptą.
Bet mano pasaulyje ji neegzistuoja.
Ar galėčiau būti laimingesnis? Taip. Kas negalėtų?
Nufilmuota.
Veiksmas.
Jimas turėjo savo būdą tapti Toniu Soprano.
Jis suprato veikėją.
Yra scena, kurioje Krisas blogos nuotaikos.
Tonis prieina ir sako...
Gana šito šūdo. Kas tau negerai?
Scenarijuje buvau parašęs,
įsivaizdavau, kad Tonis sakytų: „Ei“.
Taip mačiau tą sceną.
Sumautai tave nudėsiu.
Bet Gandolfinis išlupo jį iš kėdės.
Tai atsirado iš niekur. To nebuvo scenarijuje.
Nufilmuota. Velniškai gerai.
Tačiau dažniausiai aš duodavau idėją, o jis sakydavo parodyt kaip.
Veiksmas.
Aš kaip nors kvailai parodydavau.
Vėliau jis yra mano žmonai sakęs: „Pilotinėje serijoje
tiesiog kopijavau Davido elgesį.“
Nufilmuota.
Pamenu, iš pradžių Jimmy sakydavo:
„Iš kur Davidas tiek apie mane žino?“
Gal tai buvo kultūriniai panašumai augant.
Davidas užaugo N. Džersyje, Jimmy taip pat N. Džersyje,
itališkos šeimos, daug panašumų.
Viskas atitiko. Tiesiog viskas atitiko, suprantat?
Davidas užaugo N. Džersyje,
tad jis daug ką žino iš realybės.
Nors neatrodo, kad turėtų suveikt, jis geba padaryt, kad veiktų.
Sėkmė neatėjo iš karto.
Pilotinė serija buvo keistoka.
Akivaizdžiai nekomercinė.
Vaikai, ateikit čia! Ateikit, jie bando skrist!
Ateikit, jaunikliai bando skrist!
Pradžia labai paprasta.
Žiūrėkit, jie bando skrist.
Būrelis ančių apsigyvena mafijos boso baseine.
Antys išskrenda, jį ištinka nerimo priepuolis.
Ar jaučiatės prislėgtas?
Nu ančių išskridimo.
Turbūt.
Antys, po kurių išskridimo praradote sąmonę.
Pakalbėkim apie jas.
Ar tai populiaraus serialo pradžia?
Niekas nesitikėjo, kad jis bus pratęstas.
Gydytojas Cosimano mane paguldė į ligoninę.
Atliko visus įmanomus testus.
Pilotinę seriją parodė keturiose vietose.
Konektikute, Dalase, dar kažkur... Nepamenu.
Visų nuostabai, labiausiai ji patiko Konektikute.
Šūdas.
Žinoma, ten juk pilna italų...
- Arti N. Džersio. - Praktiškai N. Džersis.
Negali tokios dovanos priimti iš Tonio Soprano.
- Jokiu būdu. - Paklausyk, Šarmein...
Testai parodė, kad Šarmein Buko, Arčio žmona,
buvo serialo moralinis centras ir turėtume ją rodyti dažniau.
Bet juk bilietai nemokami.
Tonis yra darbininkų žmogus.
Artūrai, prašau užauk.
Ar tau neatrodo keista,
kad dantistai N. Džersio mafijos bosui atsiuntė
pirmos klasės norvegiško garlaivio bilietus?
Pamąstyk, Artūrai.
Kažkas dėl tų bilietų neteko kelių girnelių.
Ji buvo puiki, Kathy puikiai vaidino, bet serialas buvo ne apie tai.
Atrodo, laukiau visą amžinybę.
Praėjo net dešimt mėnesių, kol patvirtinot.
Ilgai užtruko, nes tai buvo didelis žingsnis.
Sutartis su pagr. kūrėju nėra paprastas dalykas.
Tu sakai, kad gerai, duosim milijonus,
kartu dirbsim daug metų,
kažką kartu sukursim. Ar galiu tavim pasitikėt?
Galiausiai jie ištarė „Taip“ ir turiu pasakyt,
kad už tai jaučiuosi labai dėkingas.
Ne, jūs manęs neuždarysit slaugos namuose.
- Mam, nesiklausai. - Mama, visai ne...
Supraskit, mano karjera ėjo į pabaigą.
Ruošiausi galiausiai palikti televiziją
ir filmų scenarijus kurti pagal užsakymą.
„Sopranai“ atsirado būtent tada.
Buvau lyg vidury baisaus vandenyno.
- Mam. - Toni, žmonės čia persikelia numirt.
Išplaukiau į negyvenamą salą, gražią ir apaugusią palmėmis.
Pagalvojau: „Išsigelbėjau.“
O, Dieve!
Kas nors iškvieskit gydytoją!
Taigi, HBO jums ir „Sopranams“ pasakė: „Pirmyn“.
Jie pasitikėjo kūrėjo instinktu.
Tai nuostabus dalykas.
Manau, kad turėjau tinkamą konceptą.
Ir jie nusprendė manim pasitikėti.
Tos dienos rytą, kai susirgau, daug galvojau.
Gerai, jei pavyksta kažkuo užsiimti nuo pat pradžių.
Aš pavėlavau, žinau tai.
Tačiau pastaruoju metu jaučiu, kad pasiekiau pabaigą.
Geriausi laikai praeityje.
Manau, kad daug amerikiečių taip jaučiasi.
Galvoju apie savo tėvą. Jis nepasiekė tiek, kiek aš.
Tačiau daugeliu atžvilgių jam buvo geriau. Jis turėjo savo žmones.
Jie turėjo savo įsitikinimus. Jie turėjo savigarbą.
O ką turim šiandien?
Kai rašiau pilotinės serijos pradžią, kalbėjau apie visą Ameriką.
Atrodė, kad šalis ritasi žemyn.
Viskas parduodama.
Viskas.
Man juokingiausia tai,
kad amerikiečiai tapo tokie materialistai ir tokie egoistai,
kad net mafijos bosas to neatlaikė.
Paaiškinkit man, kodėl nematau pinigų augimo.
Kur sušikti pinigai?
Jūs turit juos uždirbt.
Visi keliaukit pas savo žmones,
nusukit kelis sprandus, uždirbkit pinigų.
Silai, atsakyk man.
Kokie du verslai tradiciškai nepatiria nuosmukių
nuo neatmenamų laikų?
Kai kurie šou verslo aspektai ir mūsų veikla.
Jei jau rašai apie mafiją, tai rašai apie viską, ką mafija daro.
Bet kartu rašai ir apie korupciją versle, apie visus būdus uždirbti.
- Kur likę pinigai? - Visur.
Idėja tokia, kad tai ir amerikietiška svajonė,
ir amerikietiškas košmaras.
Tai istorija apie pinigus ir mirtį.
- Jie kažkaip susiję. - Taip.
Geriau duok man savo papuošalus.
Tai žemiausio lygio kapitalizmas.
Jie žino, kad neturim pirkimo kvitų. Nori, kad atimtų?
Ir tai buvo rodoma per televizorių,
tą patį įrankį, kurį kapitalizmas naudojo pardavimams.
- Naujasis „Dodge“. -„Camel.“
-„Jell-O“. -„Kodak“.
Nuo pat pradžių galvojau:
„Gerai, jau 50 metų turime televiziją.“
Dribsniai su braškėmis.
Žmonėms vis ką nors parduoda.
Kas 15 minučių bando kažką įkišti.
Mėšlas. Mėšlas. Mėšlas. Mėšlas.
Mes taip prie to įpratę.
Ekrane atsiranda veidas ir kažką sako.
Bando jus paveikti.
Viskas dėl pinigų, pinigų, pinigų.
Tikiuosi, suprantat, kad turėsite sumokėti ir už praleistą susitikimą.
Gerai.
Puiku. Imkit.
Kaip ir buvo pasakyta seriale...
Juk viskas tik dėl to, tiesa? Dėl prakeiktų, šūdinų pinigų.
Štai.
O mes neturėjome reklamų. Nes mus rodė per HBO.
Šaunu, ten.
Visur, kur lankiausi iki tol, visuose kanaluose klausė:
„Kur norit filmuoti?“
Aš sakiau: „N. Džersyje.“
„Kodėl būtent ten?“ „Nes manau, kad ten jo vieta.“
Jie sakė: „Tai kainuos daugybę pinigų ir neaišku, dėl ko.“
Kai nuėjau į HBO, jie pasakė:
„Čia parašyta, kad veiksmas vyksta N. Džersyje.“
„Tai ir filmuosite N. Džersyje, taip?“
Pagalvojau: „O, Dieve. Aš rojuje.“
Žinote, tikrai galvojau:
„Eina velniop pastarieji 30 metų, pagaliau darau, ką noriu.“
Didieji kanalai filmuotų Los Andžele
ir turėtų antrąją komandą Džersyje,
kuri rastų vietas, kurias jie galėtų atkartoti,
sukurdami nuostabią iliuziją, kad esame kitur.
„O, aš tikrai Džersyje.“
Tęsime, filmuosime lietuje.
Man patinka, kai debesuota, tuomet išryškėja spalvos.
Mes ieškojome vietų
ne dėl to, kur jos buvo.
O dėl to, kokios jos buvo,
kad jos atspindėtų veikėjus, suprantat?
O tada užteko tik imti kamerą ir filmuoti.
„SILVERCUP“ STUDIJA
Visas vidaus scenas nufilmavome Kvinse, o visas lauko scenas...
Griežtai uždraudžiau lauko scenas filmuoti kur nors kitur nei Džersyje.
Norėjau, kad viskas būtų realistiška.
N. Džersį labai gerai pažinojau.
Pavyzdžiui, Meadowlands. Ten susitinka sunkioji pramonė
ir didžiausias pasaulyje laukinės gamtos plotas miesto ribose.
Marty Scorsese serialas nepatiko.
Jis sakė: „Nesuprantu. Kam tie medžiai ir kitas mėšlas.“
Iki tol mafijos veiksmas vykdavo Manhatane ar Brukline.
„KRIKŠTATĖVIS“ 1972 M.
DŽERSIS - MAFIJOS CENTRAS
Žinojau, kad mafija egzistuoja ir N. Džersyje.
Pažinojau vaikus, kurių tėvai buvo lažybų organizatoriai ar paskolų rykliai.
Ten, kur seriale Sopranų namas,
buvo miestelis, į kurį atsikraustėme, kai buvau aštuntoje klasėje.
Jame buvo daugybė miškelių ir ežerėlių.
Tačiau koks nors bičas vis susprogdavo savo garaže.
Užveda automobilį...
Žinodamas tai, maniau, kad pavyks.
Tai serialui suteikė visai kitokį vaizdą.
Manau, jautėsi ir kitokia kultūra.
Tonis su Karmela gyveno priemiestyje.
Čia parašyta su minkštimu.
- Tau patinka su minkštimu. - Ne su tiek daug.
Man patinka, kai rašo „Šiek tiek minkštimo.“
- Už ką, po velnių? - Sudarysiu sąrašą.
Naujas žaidimas.
Jis turi įprastą šeimą, vaikų.
Štai taip, gerai! Šaunuolė!
Dukra žaidžia futbolą.
Nepraleisk nė vieno, būk kaip siena!
Ateik čia.
Jis labai myli savo žmoną.
Manau, šeimoje ji yra stipriausia.
Jo gyvenimas atrodo įprastai.
Bet jis yra mafijos bosas. Tai jo darbas.
Nesąžininga!
Jo įprasta šeima
sukuria tiek pat, o gal daugiau problemų, palyginus su darbu.
Kai renkatės projektus,
į ką labiausiai atkreipiate dėmesį, Jimai?
- Kas svarbiausia? - Scenarijus.
Kai serialas buvo patvirtintas,
turėjot surinkti scenaristų komandą.
Ar tai buvo sudėtinga?
Turėjot sugalvoti, kaip dirbti su grupe scenaristų.
Taip ir ne. Juk buvau dirbęs komandose, žinojau, ko tikėtis.
Tačiau šįkart viskas turėjo būti kitaip.
Buvau nusiteikęs nepriimti standartinio televizinio scenarijaus.
Vis galvojau: „Esam laisvi. Galim iš tikro kurti, kaip norim.“
Prisijungiau, kai buvo rašoma antra serija, iš karto po pilotinės.
Jis papasakojo, ką buvo sugalvojęs, tai buvo vieno sezono arka,
kuria visada ir rėmėmės, nežinojom nieko daugiau.
Dabar dėl filmų kūrėjų įtakos
turim žinoti gal penkis metus į priekį, viską papasakoti,
viską žinoti, o mes nežinojom nieko.
Dar pačioje pradžioje Davidas tarė:
„Jei nepavyks, baigsiu karjerą.“
Ir tegul HBO nepyksta, bet tada jie buvo dar gan nežinomi.
HBO buvo dykynė.
Ir jie taip pat nežinojo, ar pavyks.
Tačiau jie mums suteikė visišką laisvę.
Tai buvo mūsų mažas meninis eksperimentas.
- Prašau, tylos. - Tyliau.
Sunkiai dirbome, daug valandų.
Valandų neskaičiavome, rašytojai visada buvo aikštelėje,
tad nuo aušros.
- Malonu matyt. - Labas rytas.
Vėluoji. Kur buvai? Miegojai?
Dirbdavome, kol prašvisdavo ir iš tamsos išnirdavo Džersio bokštai,
tai būdavo apie trečią ryto.
Pamiegodavome kokias septynias valandas ir vėl eidavome dirbti,
bet kai esi tokio amžiaus ir dirbi tokiu tempu,
daugiau nieko ir nenuveiksi?
Visi taip dirbome.
Ir visi tuo mėgavomės.
Aš tuo didžiuojuosi.
Tai mano mėgstamiausia frazė iš viso serialo.
-„Aš matau juos, bet netikiu jais.“ - Ne, mano mėgstamiausia yra...
Devyni tūkstančiai žydų atsilaikė prieš 15 tūkstančių romėnų karių.
„O kur romėnai šiandien?“ Šią frazę parašė Robin.
Žiūri į juos, šikniau.
Nuostabu.
Puiki. Labai gera.
Nagi, padėk.
Kai ketvirtai serijai bandėme rasti Kriso merginą,
vėl pasikvietėme Drea de Matteo.
- Kur pasistatei? - Ten, gale.
Aš tiek neisiu.
Manęs niekas nesekė.
Nežinotum, jei ir sekė.
O, taip, Tonis Soprano slepiasi ant mano galinės sėdynės.
- Tu toks paranojikas. - Privažiuok čia.
Taip, jis tikrai užsislaptinęs.
Turbūt ten jis. Ei, Toni! O gal...
Ji gavo vaidmenį, nes scenarijuje buvo parašyta „Au!“, o ji pasakė...
Au-a!
- Ateik čia. - Paleisk mane!
„Au-a!' Taip pasakė. Ir viskas, tu priimta.
Tai buvo puiku.
- Buvo puiku. - Ačiū.
Girdėjau, kaip slaugė sakė, kad į kelnes padarei rimtą reikalą.
- Taip ir buvo? - Atvaryk mašiną.
Tokie išsireiškimai man įprasti, aš juk iš Kvinso,
nors ir stengiausi to atsikratyti.
Visos merginos mano kaimynystėje
buvo italų kilmės.
Turėjai taip kalbėti. Negalėjai prisidirbti.
Kiekvienas žodis turi susidėti iš dešimties skiemenų.
Aš tikrai tai darau, po velnių.
Ir viskas dėka tavęs.
Negalėjau kalbėti tuo akcentu, neturėdama nagų.
Ir nė pusės nebūčiau galėjusi pasakyti be šukuosenos ir makiažo.
Kodėl nenori mesti darbo ir būt su manim?
O, taip.
Tikrai nori, kad būčiau tokia žmona kaip Karmela Soprano?
Žindyčiau krūvą mažių,
o tada likusį gyvenimą praleisčiau sporto salėje.
Aš ir mano strijos.
Tu teisi.
Mano puskė turi gerą galvą, bet nenaudoja jos.
O vyras net nepasako, kaip uždirba pinigus.
Žinot, visa ta istorija ir kaip Davidas ją sudėliojo...
nustebdavau kaskart pamačius kitos serijos scenarijų.
Tai buvo nesuvokiama protu.
Iš taksofono skambindavau mamai ir jai skaitydavau scenarijų.
Kai kurdavome scenarijų,
jis būdavo baigtas tik prieš pat filmavimą.
Komanda tik tada jį perskaitydavo.
Jie skaitė, norėjo sužinoti, kas toliau.
Tai buvo malonumas.
Kai sugrįžom filmuoti pirmo sezono,
tik tuomet, kai pamačiau sekančių serijų scenarijus, suvokiau...
kad serialas yra genialus, gilus ir labai rizikingas.
Davidas, jis visuomet sako,
kad televizijos darbas praeityje buvo padėti žiūrovams gerai pasijusti.
Serialai apie policiją. Kodėl jie populiarūs?
Nes kiekviena serija baigiasi blogiečio pasodinimu į kalėjimą.
Visatoje vyrauja tam tikra tvarka.
Kažkoks teisingumas.
Davidas kūrė atvirkščiai.
1 SEZONAS, 5 SERIJA „KOLEDŽAS“
Ar tu priklausai mafijai?
Priklausau kam?
Vadink kaip nori. Organizuotam nusikalstamumui.
Visiškas absurdas. Kas tau taip sakė?
Tėti, visą gyvenimą gyvenu mūsų namuose.
Mačiau policiją su kratos orderiais.
Mačiau, kaip išeini trečią ryto.
O nematei, kaip gydytojas Cusamano į iškvietimą išvyksta trečią ryto?
Ar Cusamano vaikai kada nors rado 50 tūkstančių dolerių P. Afrikos valiuta
ir 45-to kalibro šautuvą, ieškodami velykinių kiaušinių?
Aš dirbu šiukšlių perdirbimo versle.
Visi mano, kad šie verslai priklauso mafijai.
Bet tai stereotipas ir jis mane žeidžia.
Mažiausiai norėčiau, kad tu tuo tikėtum.
Gerai.
Nėra jokios mafijos.
Kai HBO pamatė penktą seriją, jie tarė:
„Sukūrėt vieną iš dinamiškiausių veikėjų televizijos istorijoje,
o dabar viską sugadinsit.“
Kas per šūdas?
Nesu tikras, bet lyg ką tik mačiau Fabianą Petrulio.
- Neprisimenu tokio. - Jis buvo dar iki tau ateinant.
Buvo mūsiškis, bet parsidavė, kai jį parišo stumdantį heroiną.
Dėl jo pražuvo daug žmonių.
Daug mūsų žmonių.
Jis pateko į liudytojų apsaugos programą,
bet jį išmetė.
Antonijau, aš - tavo karys.
Tai mano pareiga, kaip visad ir kalbam.
Viskas taip įvyko, nes tai mano sprendimas.
Šį kartą susitvarkysiu pats.
Džimis siunčia linkėjimus iš pragaro, šūdžiau!
LAIDAS ĮTEMPIAMAS
Užsiminiau apie šią vietą.
PITERIO AKYS IŠSPROGSTA JIS IMA SPARDYTIS
Man atsakė, kad, kai pamatysiu, pakeisiu savo nuomonę.
- Labas rytas, žiurke. - Kas tu? Kas vyksta?
Nejuokink. Išdavike! Šikniau!
- Tedi, juk galime susitarti. - Tonis. Aš - Tonis, tu šikniau.
Ar bent įsivaizduoji, kas tau gresia? Priėmei priesaiką ir ją sulaužei.
O kai pamatėme,
tai buvo dar blogiau, nei įsivaizdavau pagal scenarijų.
Prašau, Toni, maldauju.
Džimis siunčia linkėjimus iš pragaro.
Krisas sako, kad pažiūrėjo, scena kelia šiurpą,
žiūrovams tikrai nepatiks. Jie nekęs Tonio.
Ar serialo pagrindinis veikėjas gali būti nusikaltėlis ir žudikas?
Ar jis gali būti antiherojus? Dėl to kilo didelis ginčas.
Mano pagrindinis argumentas buvo, kad žiūrovams toks Tonis nepatiks,
jis dar neužsitarnavo jų palankumo,
juk tai tik penkta serija.
Pasakiau: „Chrisai, pagalvok.“
Kaip sekėsi?
Merginų daugiau nei vaikinų, tai puiku.
Jis nuvyksta į Meiną ir pamato išdaviką.
Jis yra mafijos bosas.
Jei jis nenužudys to vyruko,
žiūrovai juo netikės, praras susidomėjimą jo veikėju.
Taigi, jei Tonis nenužudys to vyruko,
jis atrodys neįtikinamai, kaip ir visas serialas.
Pagalvojau, kad tai logiška.
Tariau Davidui: „Problema tokia - tai tikrasis blogietis,
tad raskime būdų pateisinti Tonio elgesį.“
Davidas pakoregavo aukos veikėjo istoriją.
Jis tapo daug blogesniu nei iš pradžių.
Visi sutarėme:
„Nei Chrisas, nei aš nerašysime scenarijaus, nerežisuosime.“
Taigi galiausiai,
kai aklavietėje atsiduri kartu su serialo kūrėju,
turi juo pasitikėti.
Geriau.
Jie mus paliko visai vienus ir mes sukurdavome keistų scenų.
- Oho, Jaunėli. - Kas, Jaunėli?
Viena serija yra apie Dominiką.
Jaunėlio kamuoliukas kūšyje.
Jis mėgsta liežuviu tenkint moteris.
Ar pasakiau kūšyje? Turėjau omeny mūšyje.
65-erių metų vyras, visa serija buvo apie jį.
Skaičiau ir galvojau: „Negalim to filmuot.“
Kas čia per kvapas?
Bet nufilmavom.
- Ar buvot suši bare? - Apie ką jis kalba?
Nežinau.
Galvojau, kad mėgsti tikrą žuvį, dėde.
Nuo kada valgai suši?
Tu per daug kalbi, ar žinai?
Į pietus nuo sienos, į Meksikos pusę
Pažiūrėkite dešinėn. Ačiū.
Pirmą sezoną nufilmavome 1998-ųjų vasarą.
Jį pradėjo rodyti 1999-ųjų sausį.
Mums atrodė, kad puikiai padirbėjome.
Manėm, kad sukūrėm kažką ypatingo, bet ar žmonės tai žiūrės?
- Mike, kokia tavo pavardė? - Imperioli.
Tai buvo svarbiausias klausimas. Ar žmonės norės tai žiūrėti?
- Tai smurtas... - Suktas šunsnuki!
...keiksmažodžiai, nuogybės.
- Marone. - Laikas praustis.
Ar visam tam yra vietos televizijoje?
Maniau, kad prireiks aštuonių ar dešimties serijų,
kol žmonės pripras, nes serialas buvo visai kitoks.
Visiškai kitoks, suprantat? Bet ne.
ŽIŪROVAI HBO REIKALAUJA DAR „SOPRANŲ“
Po dviejų, trijų savaičių jis tapo hitu.
Atsiliepimai nuo pat pradžių buvo maniakiškai teigiami.
„The Times“ parašė, kad tai geriausias XX amžiaus pop kultūros kūrinys.
Viskas buvo taip.
ŠEDEVRAS GENIALIAI PARAŠYTAS - NOVATORIŠKAS
Serialas tapo toks populiarus, kad „Saturday Night Live“ sukūrė sketčą.
„San Francisco Examiner“ rašo: „Sopranai“ tokie geri,
kad bijau nusisukti nuo ekrano, kol rodo serialą,
bijodamas, kad jie pradings ir turėsiu nusižudyti iš nevilties.“
„Chicago Tribune“ prognozuoja, kad „Sopranai“ vieną dieną pakeis deguonį
ir būtent jais kvėpuosime, norėdami išlikti gyvi.
„The Houston Chronicle“ rašo: „Palyginus su „Sopranus“ sukūrusiu vyruku,
Mikelandželas yra tikras liurbis.“
Visi atsiliepimai buvo puikūs,
išskyrus vieną iš Majamio.
MAFIOZO VIDURIO AMŽIAUS KRIZĖ YRA SILPNA IDĖJA SERIALUI
Girdėjome vieną kritiką juokaujant: „Neaišku, kur dabar jo kūnas.“
„Gal mėtosi kokioje statinėje Majamyje.“ Ar panašiai.
A' salut'.
Jis tapo toks sėkmingas ir populiarus,
kad žmonės rengdavo picos vakarėlius, kurių metu žiūrėdavo serialą.
Pagalvojus, kad žmonės susirenka, valgo itališką maistą, geria vyną
ir žiūri jį visi kartu...
Aš susigraudinu apie tai galvodamas.
Kiekvienas sekmadienio vakaras buvo „Sopranų“ laikas.
„Visi užsičiaupkit.“
Valgysim mocarelą, prosciutto kumpį ir žiūrėsim serialą.
Mes pačiupome sėkmės paukštę.
Vienybę tarp aktorių, scenarijaus autorių ir kūrėjų.
Nagi, nagi. Eikit vidun.
- Tikiuosi, kad dirba. - Pamiršk skėtį.
Arči, dėkui Dievui.
„Sopranai“ pakeitė televiziją.
Ką darai, Toni?
Žmonės suprato, kad gali rizikuoti.
Pažiūrėk į tą meilės ištroškusį neūžaugą.
Serialas praplėtė ribas.
Dieve, Arči, tu mus išgelbėjai.
Labai gražu, Arči, dėkui.
Jis pakeitė suvokimą, ką žmonės nori žiūrėti namuose.
Šūdas.
- Ei! - Ei!
Tu irgi taip sakai.
Palaukit minutę.
Noriu pasakyti tostą.
Už mano šeimą.
Kada nors, visai greitai, turėsite savo šeimas.
Jei jums pasiseks, prisiminsite tokias akimirkas.
Kaip ši...
kurios buvo geros.
Į sveikatą.
Pirmas sezonas buvo visko pradžia.
Tačiau Davidas jautė neapsakomą spaudimą.
Lūkesčiai buvo labai dideli.
Ir kasmet juos reikėjo viršyti.
Tai buvo tik pradžia.
LAUKITE TĘSINIO...
Išvertė Justina Baskyte