- Filmer. - Filmer.
Og snurr film.
Mr. Soprano?
Ja.
Sett deg.
Greit.
SKAPER AV SOPRANOS
Kan du huske hva ditt første minne var?
Mitt første minne er en drøm.
Jeg antar at moren min hadde sånne.
En slags metallgreie med en krøll.
Den stikker ut av veggen, og man kan henge en plante på den.
Jeg svingte fra den.
Det er faktisk mitt første minne. Det imponerte meg.
Kanskje det var første gang jeg husket en drøm,
og jeg tenkte: "Wow, hva var det?
Hva er det som foregår i hodet mitt?"
Det er morsomt hvor mye jeg har glemt.
Folk minner meg om ting som får meg til å le.
"Jeg husker ikke å ha gjort det, eller jeg husker det ikke."
Ja.
Kutt.
Jeg ble født i Mount Vernon, New York, rett ved Bronx.
Vi flyttet til New Jersey da jeg var fire.
Min mors familie var fra Jersey.
Flyttet til min tantes hus i Boonton. En by fra Uavhengighetskrigen.
Man kan se hvor ovnene var. De laget muskettkuler.
Det renner en elv gjennom den. Og det var byen vi brukte
til da Vito-karakteren dro til New Hampshire.
Og jeg elsket den byen. Den var så mystisk.
Jeg elsket å dra til New York i julen.
Rockefeller Center, treet, alt sammen imponerte meg.
Stor leketøyavdeling, julenissen, tog...
- Du satt på fanget i stad. - Nei.
Jo, og nå havner du på listen og du får ingenting.
Faen ta deg, julenissen!
Jeg begynte å be faren min:
"Kan vi kjøre hjemover ned West Side Highway?"
For gjennom Lincoln-tunnelen var det skip i havnen som
man kunne se over veien. Jeg kom ikke over det.
Og gjennom Meadowlands.
Det går mange myter om det stedet. Jimmy Hoffa skal være begravet der.
Pennsylvania Station, og all steinen.
Det var det som var overraskende, vi filmet mye av sesong én der.
Vi flyttet fra min tantes hus til Clifton, New Jersey,
en middels stor arbeideklasseby.
Så flyttet vi til West Essex. Faren min ville åpne jernvarebutikk.
Ved siden av en kinesisk restaurant. Kineserne solgte kylling og sånt.
Foreldrene mine likte det ikke.
De likte kinesisk mat,
men ikke å være så nær en kinesisk restaurant.
De solgte jernvarebutikken,
og kjøpte en jernvarebutikk i hovedgaten i en liten by.
Faren min jobbet veldig hardt, men det ble aldri noen stor suksess.
De var åpne i 35-40 år.
Det tok livet av dem, men de fortsatte.
De fortsatte til faren min ble syk,
og alt ble solgt for 1300 dollar på en sheriff-auksjon.
Et helt liv.
De var ikke lykkelige mennesker.
GJØR DETTE GJØR DET
Moren min var veldig vanskelig, men hun fungerte.
Hun jobbet, kom hjem, laget middag til oss,
men hun var redd for og sint på alle.
Noen ringte hit i går kveld etter at det hadde blitt mørkt.
- Hvem da? - Tror du jeg svarte? Det var mørkt.
Og hun hadde ofte voldsomme mareritt.
Familien hennes hadde ti jenter og to gutter.
Foreldrene kom fra Italia. De bodde i Newark.
En stor italiensk familie. Stort innvandrersamfunn.
Vi gikk ut og spiste hver lørdag kveld.
De snakket ikke engelsk.
Og faren hennes, min bestefar, Vito Bucco, lærte seg aldri engelsk.
Han nektet. Ikke en hyggelig fyr.
Følte du at hun ikke satte pris på deg?
- Moren min? - Ja.
Hun hadde mye negativt å si om meg. Faren min også.
Det var merkelig.
En gang var vi i bilen med moren og faren min
og fetteren min Johnny.
Jeg glemmer hvilken sang vi spilte, men jeg slo rytmen med fingrene.
Og han sier: "Han bør spille trommer.
Han har god rytmesans."
Hun sa: "Over mitt lik.
Gene Krupa var stoffavhengig."
Når vi snakker om metamfetamin, se på denne fyren.
Jeg følte meg ikke satt pris på. Det ville jeg aldri tenkt.
- Var du redd for henne? - Redd for henne?
For at hun skulle eksplodere?
Ikke fortell meg hvordan jeg skal leve. Bare hold kjeft.
Jeg var engstelig som barn. Og så ble jeg rampete.
Det reddet på en måte livet mitt.
Jeg begynne å henge med en gruppe gutter.
Fy søren.
Bøller, gangstere.
Vi hadde sprettkniver, lærarmbånd, sigaretter...
Vi fikk førerkort.
Det handlet om biler, og jenter og alkohol.
Aldersgrensen for alkohol i New York var 18, i Jersey var den 21.
Så, vi dro dit hele tiden.
Upper East Side var ganske trendy. Og så Greenwich Village.
Jeg husker en gang jeg kom tilbake fra Manhattan.
Det kjørte en bil med greasere ved siden av oss.
Vi bannet og kastet tallerkener, av en eller annen grunn.
Tallerkenene til noens mor, du vet...
Dette var i Lincoln-tunnelen. Vi var alle fulle.
DAVID HENRY CHASE EN MANN AV UTROLIG TALENT
I 1964 begynte jeg på college i sør,
Wake Forest, Winston-Salem, Nord-Carolina.
- Jeg hatet det. - Hvorfor det?
Dette blir klippet bort.
Ja, det var i sør.
Klanen var veldig aktiv akkurat der vi var.
Det største studentbrorskapet var inspirert Robert E. Lee.
Det var en baptistskole. Måtte gå i kirken to ganger i uka.
Ingen drikking, dansing eller kortspill.
Så hvorfor gikk jeg der? Jeg kom ikke inn på Princeton.
Kom ikke inn på Dartmouth.
Bestevennen min skulle gå på Wake Forest.
Jeg dro dit fordi han skulle dit.
Og vi hadde det fælt begge to.
Men heldigvis begynte noen med en utenlandsk filmkveld.
Det var der jeg så Godard, Bergman, Fellini, La Dolce Vita.
Marcello, kom hit.
Kjapp deg.
8 1/2... Jeg tror ikke engang jeg forstod den.
Jeg tror ikke jeg engang visste hva en filmregissør var,
men jeg ble blåst av banen.
Et helt nytt univers.
Jeg byttet til NYU, og så Cul-de-sac av Roman Polanski.
Det var da jeg begynte å tenke: "Kanskje jeg kan klare det."
Det var filmkunsten som var så engasjerende.
Det var alt.
I oktober, 1965 gikk vennen min på Bard college.
Jeg dro dit for å ta LSD. Det var min første gang.
Jeg husker jeg var på bredden av Hudson-elven,
klokken var to om morgenen. Jeg sa jeg ville lage filmer.
Det var da jeg kom på det, at jeg skulle gå for det på et vis.
- Tagning to. - Og snurr film.
Går det bra, Tony?
- Går det bra, David? - Ja.
Jeg bare skravler. Jeg kan ikke tro det.
Jeg snakker bare for mye.
- Det går bra. - Nei.
Jeg angrer på hvor mye jeg har snakket i dag.
Jeg mener det. Jeg ble usikker.
Hvem bryr seg? Alle disse personlige spørsmålene.
Folk vil bry seg.
Som Tony sier:
"Husker du når er den laveste form for konversasjon."
Og jeg drar nå.
Men jeg ser hva du har gjort, alle disse greiene, og...
ja, det var et rundt kontor. Det ligner veldig.
Jeg takket ja til dette.
Jeg sa: "Ja, jeg blir med på Sopranos-dokumentaren."
Men jeg visste ikke at den skulle handle om meg.
La meg forklare litt.
En del av det som interesserer meg ved The Sopranos
var at det var personlig for deg, at du hadde en idé
som var en blanding av mange ting som du har opplevd og tenkt på.
I mange år, sa alle at jeg måtte skrive noe om moren min.
Hun var så rar og morsom.
Kona mi, Denise, var den første som sa det.
Og så sa alle: "Du må skrive noe om moren din."
I 1988 så jeg etter en jobb, og David Chase hadde en ny serie
som ble kalt Almost Grown, og ville møte manusforfattere.
Jeg møtte David på en restaurant på Ventura Boulevard.
Jeg kom først, selvfølgelig, og jeg ser ham komme inn døren.
Jeg tenker: "Faen, han ser så streng ut."
Vet du hva jeg mener? Han så nitrist ut.
MANUSFORFATTER / PRODUSENT
Han satte seg, og etter ti minutter bare lo vi så vi begynte å gråte
fordi vi snakket om mødrene våre.
Så vi ble venner på den måten.
Og jeg sa til ham: "Her er du, den mektigste mannen."
Han fikk dressene i Universal til å gråte og bli lei seg.
Du er en mektig mann, og moren din får deg til å hyle og skrike.
Og jeg sa: "Det er dette du bør skrive om."
Robin sa: "Skriv en serie om moren din og en TV-produsent."
Jeg tenkte: "Men hvem vil se på det?"
Kanskje det vil fungere hvis han var en tøffing.
- Var fyren allerede i mafiaen? - Ja.
Jeg ville ha De Niro og Anne Bancroft.
Jeg så det først som en film.
Det var historien som faktisk var første sesong.
Det handlet om en gangster som drar til psykolog med panikkanfall.
Har du noen tanker om hvorfor det svartnet for deg?
- Jeg vet ikke. Kanskje stress. - Stresset for hva?
Han har problemer med onkelen, en slags feide.
Du styrer kanskje Nord-Jersey, men ikke din onkel Junior.
Han legger moren inn på sykehjem.
Du snakker ikke med de andre damene her
eller de hyggelig herrene jeg ser går rundt her.
Du gjør ikke det beste ut av situasjonen din.
Hvorfor bryr du deg? Ute av syne, ute av sinn.
Moren hans tok onkelens parti i denne gjengkrigen.
Har tre av kapteinene mine mødrene sine her?
I stedet for å bo i normale hjem med sønnene sine som mennesker?
Dette må være et slags siste trekk.
Moren konspirerer med onkelen for å få ham drept.
...var et gjengdrap som gikk galt.
Og det er psykologen hans som hjelper ham forstå det.
Dagen før skytingen
sa du til meg at hun la ut om
historier fra nyhetene om mødre som kaster babyene sine ut vinduer.
Til slutt kveler han henne.
Mor, jeg vet hva du gjorde. Din eneste sønn.
Men da tenkte jeg at det ville fungere som en TV-serie.
Vi tok den med til alle TV-kanalene.
Fox, ABC, CBS, og NBC. Ingen ville ha den.
Les Moonves sa: "Manuset er veldig bra og morsomt,
men han skal til psykiater?
TIDLIGERE STYREFORMANN
Er han nødt til å ta Prozac?"
Så, jeg sa at han godt kunne si det.
Han svarte: "Da blir det et nei."
Det var dødt.
Men så sa jeg: "Kan vi ikke dra til HBO?"
Det beste valget på TV.
Vi prøvde å finne veien frem, fra jeg startet der i -85.
TV handlet fortsatt om de store tre, eller fire
hvis du regner med Fox.
Vi så ikke på dem som konkurranse,
men som en målestokk å sammenligne oss med.
TIDLIGERE STYRELEDER OG SJEF I HBO
Vi visste vi måtte være annerledes.
HBO prøvde å skape et navn for seg selv.
TIDLIGERE PRESIDENT HBO ENTERTAINMENT
HBO var kjent for boksing og filmer.
Det endret seg med The Sanders Show.
For noen har sittet i stolen min.
Kanskje det var mammabjørnen.
Talentløse tjukkas, tenk på sofaen og prøv å ikke rote det til.
Den markerte begynnelsen på at HBO kunne gjøre noe annet,
kanskje bedre enn det som var på riksdekkende kanaler.
Vi begynte å tenke på hvordan vi skulle begynne med serier.
Oi.
Schillinger er hjemme.
Vi laget Oz.
Han er ingen fæl fyr, Diane.
Hvilke stoff har du tatt?
Og Sex og singelliv.
Vi jobbet på en måte som handlet om
å finne gode historiefortellere og la dem gjøre greia si.
David kom inn, og jeg kjente CV-en hans.
Han var en ekte TV-veteran og hadde jobbet med bra ting,
men hadde ikke gjort suksess med sine egne ting.
Denise og jeg giftet oss. Dette er 1968.
En par av onklene mine sa: "Dere må komme dere vekk herfra.
Dere forblir ikke gift hvis dere blir her."
For de visste hvordan foreldrene mine var.
Og de snakket egentlig om moren min.
Kona mi ville ikke klart det.
Moren min var bare gal.
Vi reiste kvelden vi giftet oss og satte kursen mot California.
Vi krysset hele landet, og så får jeg høre
at jeg har fått stipend på filmskolen til Stanford University.
Jeg husker at noen fortalte meg
at amerikansk historie oppsummert er at avskummet flyter vestover.
Da jeg ankom, forstod jeg det.
Alcatraz.
Noen av de verste forbryterne sonet der.
Selv Capone.
Tok ham for skatteunndragelse fordi de ikke kunne ta ham for noe annet.
Sonet 11 år og døde av hjertestans i 1947.
Det var selvfølgelig lenge siden.
Jeg gikk to år på Stanford.
Skrev oppgavefilmen min, The Rise and Fall of Bug Manousos.
Vi trodde vi jobbet som Godard.
Jeg vet ikke hva vi trodde Godard gjorde, men vi gjorde ikke det.
Mitt navn er Manousos.
Jeg er gresk, eller har gresk opphav. Ta det som du vil.
Mor, den beste lille damen som noensinne har levd.
La oss dumpe dette liket.
Tørk av deg det gliset.
Din jævel!
Mor, de traff meg i ryggen.
Etter det toårige hovedfagsprogrammet,
skrev jeg og en venn et manus,
og skrivelæreren sendte det til en fyr, Roy Huggins,
som var en stor TV-produsent.
Men vi glemte det.
Denise og jeg flyttet til LA, leide en leilighet,
og Denise fikk jobb i et advokatfirma.
Jeg begynte å se etter arbeid, men klarte ikke få meg jobb.
Til slutt fikk jeg jobb i selskapet Clover Films.
Disse filmene...
THE CUT THROATS 1970, REGI: JOHN HAYES
Ti kilometer herfra,
er det en golfbane og en klubb omringet av tyske vakter.
Hver eneste jævla tyske soldat skal drepes.
En av filmene filmer vi i et utbrent leilighetskompleks
i Las Virgenes Canyon.
Det var et tysk fort eller noe sånt,
og nå bodde det kun tyske prostituerte der.
Jeg hadde en veldig liten rolle,
og jeg skulle være assisterende regissør,
men ante ikke hva jeg drev med.
Og selve filmen var mest mykporno.
Jeg skrev en film for Clover Films kalt Grave of the Vampire.
Nei!
Hvem er du?
Sønnen din! Din sønn ble unnfanget i en grav!
Ja.
Det var galskap.
Mens jeg var der, hørte jeg at Roy Huggins,
som hadde lest manuset fra for to år siden,
ville ansette meg til å skrive en episode.
Så jeg fikk min første TV-jobb
på en serie kalt The Bold Ones: The Lawyers.
Og alle hjemme på østkysten var imponerte
over å se navnet mitt på TV.
Men jeg bestemte meg ikke for å lære meg å regissere,
selv om jeg ville bli filmregissør.
Nettopp.
Jeg var kanskje for flau
til å spørre sjefscinematografen hvordan man gjorde det.
Jeg fortsatte å skrive filmer i flere år etter det,
og ingen av dem ble laget.
I 1973 streiket forfatterlauget,
og jeg måtte streike foran Paramount Studios
rett foran DeMille-porten.
Og det var flott. Bare å være der.
Jeg streiket sammen med profesjonelle manusforfattere.
Og jeg så frem til å dra dit,
for det begynte å føles som om jeg virkelig var i Hollywood.
Møtte en fyr som het Paul Playdon, redigerer på Mission: Impossible.
Jeg hadde ingen agent, så Paul skaffet meg en agent.
Jeg signerte med et byrå. Og når streiken var over,
var det et program som het The Magician, med Bill Bixby.
Bixby spilte en magiker som løste forbrytelser
og beseiret skurker med skjerf og hatt.
Tilbake!
De ansatte meg som redigerer.
Så jobbet jeg på The Rockford Files.
Jeg jobbet med I'll Fly Away og Northern Exposure.
Så jeg jobbet i TV-bransjen.
Problemet var at man kjente grensene,
men man testet dem alltid, og man kunne alltid feile.
Det var møtene som var grusomme, kanalmøtene, det de...
De var så tydelige på...
at grunnen til at du skrev dette, og det du elsket mest ved det,
var det de skulle gå for.
Så, fordi jeg var vant til riksdekkende TV,
var Sopranos en mafiaserie hvor ingen ble drept
fordi jeg ikke trodde de ville ha det.
THE PUBLIC ENEMY 1931, REGI: WILLIAM WELLMAN
Så innså jeg, alle de Jimmy Cagney-filmene.
Ble ingen drept i Gudfaren?
Hvorfor utelate det?
Så jeg skrev inn et mord.
Det var da HBO ble interessert i serien.
Det var ikke det at man trengte et drap.
Det måtte være en del av historien.
Det måtte være en naturlig del av fortellingen og kulturen.
Vi hadde et møte med David.
Mitt inntrykk var at han var typisk riksdekkende TV,
men det han hadde skrevet hadde allerede vist oss
at han ikke kun tenker som en tradisjonell TV-fyr.
Og ut fra måten han så verden på, merket man det umiddelbart.
Disse karakterene var som en del av ham.
Det var enkelt å si ja til å lage piloten.
Vil du ta det herfra eller...
Under castingen, var jeg rolig. Jeg sa: "Det var veldig bra."
- Veldig bra. - Takk, Denise.
Tusen takk, og folk dro.
Casting er en lang prosess.
- Bare begynne? - Når du er klar.
Så hadde jeg et frokostmøte.
Jeg ble innkalt som konsulent for et transportfirma jeg representerer.
Ålreit, Big, hva er greia med Triboro Towers?
Sjefen vil forlenge kontrakten med Dick.
Sjefen, han vil forlenge kontrakten med Dick.
men Kolar-brødrene...
La oss prøve igjen med mer energi. Jeg er veldig sliten.
Ja, Kolar-brødrene,
de er tsjekkoslovakiske innvandrere eller noe sånn dritt.
De kan spare nærmere en million i året
hvis Kolar-brødrene kjører søppel i stedet for Dick.
Så de betaler førti ganger så mye for å stjele et stopp.
Det er greia, de vil ikke det. De sier at hvis de kan be...
...kommunistsjefene i Tsjekkoslovakia om å dra til helvete,
kan de be oss om det samme.
I Tsjekkia elsker vi også svinekjøtt.
Har du smakt pølsene våre?
Jeg trodde de eneste pølsene var italienske og het Jimmy Dean.
Ser du, man kan lære mye av andre kulturer.
Onkel Uvzen vet ikke at jeg kom.
Men om vi gjør fremgang her i kveld, må jeg fortelle det.
Vi må gjøre fremgang, Emil. Vi må stoppe galskapen.
Søppelbransjen er i endring.
Vi er den yngre generasjonen. Vi har mye til felles.
Søppelbransjen er i endring, vet du.
Den yngre generasjonen. Vi har mye til felles.
Emil.
Hvor gikk du på videregående? Polen?
- Jeg er ikke polsk. - Hva er Tsjekkoslovakia?
Det er en slags polakk, ikke sant?
Vi kom til landet da jeg var ni. Jeg dro til West Essex.
Du pleide å spille fotball mot fetteren min Gregory.
- Han gikk på Boonton. - Hvor er greiene?
Ja.
Grunnen til at du kom. Har alt klart til deg.
Smak på varene, Email.
Emil.
Kutt.
Og kutt.
Ideen om en serie på HBO på den tiden hadde ingen prestisje ved seg.
For å være ærlig, var det TV-bransjens billigkrok.
Det var virkelig det.
Men jeg elsker karakteren. Jeg synes karakteren var morsom.
Han het Dean Moltisanti da jeg leste manuset for første gang.
Jeg visste ikke hvem David Chase var, for å være ærlig.
Og visste ikke at han var italiensk da jeg så navnet hans på manus,
som fikk meg til å tenke: "Hvem er denne fyren,
som lager TV om italienere uten å være det."
Scorsese og Coppola var italiensk-amerikanere.
Men jeg jobbet hardt med det og gikk inn til David.
David har pokerfjes.
Michael kom inn, og var bra, men jeg var helt nøytral.
Veldig bra.
Jeg gikk og tenkte at det ikke kom til å skje.
"Samme det. Han er ikke italiensk. Hva vet han?"
Han sier: "Hvem er denne fyren? Han er ikke engang italiensk."
Men...
LIVIAS HUS - DAG
- Hvem er det? - Du låste døra.
Det virket som om vi hadde sett 100 skuespillerinner.
Dette er et sykehjem.
De kom inn og spilte den gale italienske moren.
Du legger meg ikke inn på sykehjem.
Jeg har sett de kvinnene på sykehjem som babler som idioter.
Og det var ikke i nærheten.
Fordi det var basert på moren min, visste jeg hvor langt unna det var.
Men så kom Nancy Marchand inn.
Jeg kjente henne som Mrs. Pynchon, avisutgiveren i Lou Grant.
La meg minne deg på, Mr. Grant, at dette ikke er The New York Times.
Jeg blir minnet om det hver gang jeg leser den.
Jeg også, sir.
Skulle gjerne hatt deres ressurser, men det har vi ikke.
- Jeg kan godt gi meg. - Jeg sa ikke det.
Men dere må fortelle meg at vi kan vinne hvis dette går til retten.
- Skal jeg begynne? - Nei.
Dette er sinnssykt, tenkte jeg. Det vil ikke fungere.
Men hun åpnet munnen, og pang.
Du er sammen med eldre på din egen alder.
De gjør ting. De drar steder. De går og danser.
Jeg har sett de stakkars kvinnene på sykehjem bable som idioter.
Bare spis auberginen din.
Jeg tenkte: "Herregud." Hun bare hadde det.
Hvis onkelen din jobbet med Arthur, jeg vil ikke engang vite hva det er,
så vet han hva han gjør.
Og det gjør ikke jeg.
Jeg vet bare at
døtre er bedre til å ta vare på mødrene sine enn sønner.
Ja, og jeg kjøpte CD-er til en ødelagt CD-spiller.
Alle sa alltid at det ikke fantes noen andre som moren min.
Men når alle slektningene mine så serien, sa de:
"Herregud, det er tante Norma. Det er moren din."
"Åpenbart", svarte jeg.
Det var som om hun kanaliserte henne.
Jeg forventer å se deg i kveld
på Anthony Jr. sin bursdag med den bakte zitien din.
Bare hvis noen henter meg, og jeg kjøres hjem igjen.
Jeg kjører ikke når det er meldt regn.
I nesten hele karrieren min
har jeg spilt ordentlige damer.
Og jeg setter veldig pris på
å spille denne fæle dama
fordi jeg aldri har gjort det før.
Det er sunt for deg å kjøre. Bruk det eller mist det. Må dra.
Greit.
Stikk av!
- Les replikken. - Jeg har ikke...
Da jeg først gikk inn,
prøvespilte jeg for fem forskjellige roller.
Hvem var den kvinnen i kveld?
Jeg prøveleste for Tony Sopranos elskerinne.
Ommøblerte du søppelplassen eller?
Ikke behandle meg som et barn.
Jeg vet det er noe mer intimt.
Hvem var den kvinnen i restauranten i kveld?
Ikke tull med den hatten.
Til slutt valgte de noen andre.
- Veldig bra. - Men David likte meg.
Jeg tror han bare likte at jeg var italiensk og kanskje søt,
men jeg ante ikke at det hadde noe å gjøre med å være italiensk.
Jeg trodde det handlet om operasangere.
Dette er uakseptabelt.
Jeg reserverte bord klokken åtte for to uker siden.
Sir, som jeg har forklart, folk går ikke fra bordene sine
og du er nummer fem i køen.
Jeg tror ikke jeg prøveleste for vertinnerollen.
Det var en telefonsamtale. "Vil du spille denne rollen?"
Jeg takket ja.
Men jeg klarte ikke si den ene jævla replikken min...
Mr. Borglund, de klargjør bordet ditt nå.
...fordi jeg var nervøs for å være med Lorraine etter Mafiabrødre.
Jeg var med Karen. Jeg var livredd.
Han begynte å ta på meg.
Jeg ba ham stoppe. Han stoppet ikke. Jeg slo ham tilbake.
Og så ble han veldig sint.
Lorraine var det nærmeste vi hadde en stjerne,
på grunn av Mafiabrødre og et par andre filmer.
Men først hentet castingen henne inn til Carmela-rollen.
Carmela var definitivt noe HBO og han hadde diskutert.
Men jeg ville ha rollen som dr. Melfi.
Og David ble overrasket.
"Hvorfor vil du spille Melfi?"
Jeg sa: "Fordi jeg er en annen kvinne enn jeg var for noen år siden
da jeg var Karen Hill i Mafiabrødre.
Jeg vil ikke spille den rollen igjen.
Dr. Melfi interesserer meg. Jeg har gått i terapi."
- Du har gått i terapi. - Absolutt.
David og jeg snakket mye om terapi.
Jeg tror ikke vi har sett en utdannet italiensk kvinne.
Det gleder meg.
Og jeg tror ikke Tony ville snakket med noen som ikke er italiensk.
Så derfor: dr. Melfi.
Jeg sa: "Ok, men du må kunne sitte stille med hendene i fanget.
Snakke lavt."
- Greit, David? - Ja.
- Ok. - Skjønner.
Bra.
Jeg måtte alltid jobbe med å dempe lettheten min.
Jeg måtte prøve å begrave Lorraine så Melfi kunne komme ut
på en annen måte enn jeg er.
Hun er langt fra meg.
Jeg er overhodet ikke Melfi.
Angstanfall er legitime psykiatriske nødsituasjoner.
- Tenk deg at du kjører bil. - La meg si deg noe.
Nå til dags skal alle gå til hodekrympere og terapeuter.
De er på Sally Jessy Raphael og snakker om problemene sine.
Hva skjedde med Gary Cooper?
- Den sterke, stille typen. - Han var amerikaner.
Den fyren hadde ikke kontakt med følelsene sine.
Han gjorde bare det han måtte.
Vi castet Tony.
Vi begynte i Los Angeles, og deretter New York.
Mange leste for oss, men det skjedde bare ikke.
Vaffanculo, hva?
Men så ba jeg Steven Van Zandt om å lese for rollen som Tony.
- Klar? - Der var han, en rockestjerne.
Det betød mye for meg.
Jeg pleide å spille Springsteen-album og se på den lille italieneren
og spørre: "Hvem er det? Han ligner litt på Pacino."
Bare så det er sagt,
det var ikke noe uvanlig med måten The Rascals kler seg på.
Men det som skjedde var at, rett før castingen,
så kona mi og jeg på Rock & Roll Hall of Fame,
og der stod Stephen Van Zandt og introduserte The Rascals.
Ikke noe rart med det.
Kledd i et Rascals-kostyme.
Den første gangen jeg så The Rascals var i Keyport Roller Drome
i Keyport, New Jersey.
Det stemmer.
Det fantes ingen store arenaer på den tiden.
Rock ble spilt på rulleskøytebaner hvor det hører hjemme.
Jeg sa til henne: "Denne fyren må være med i serien."
Og sånn som rock selger nå, er vi kanskje tilbake der neste år.
Jeg vet ikke, men...
Jeg får ikke mange skuespillmanus, jeg var ikke skuespiller.
David Chase ringer. Jeg tar telefonen.
Hvordan var den første samtalen?
Den var litt rar, for han sa: "Hva synes du?"
Jeg sa: "Det er et bra manus. Hva slags musikk tenker du på?"
Han sier: "Nei, jeg vil at du skal være i den."
Jeg sa: "Jeg er ikke skuespiller.
Bør man ikke være det for å spille noen på TV?"
Han svarte: "Jo, du er skuespiller.
Du vet det bare ikke enda."
Så jeg sa: "Kanskje det er skjebnen som snakker her."
La meg si deg noe.
Nå til dags går alle til hodekrympere og terapeuter.
De går på Sally Jessy Raphael, og forteller om problemene sine.
Hva skjedde med Gary Cooper?
Du vet, den sterke, stille typen.
Det var en amerikaner.
Han hadde ikke kontakt med følelsene. Han gjorde det han måtte.
Og de visste,
at når de fikk Gary Cooper til å få kontakt med følelsene,
ville han aldri holde kjeft.
Dysfunksjonelt ditt og datt, dysfunksjonelt vaffanculo.
Prøvelesingen hans var bra. Jeg hadde aldri sett noe sånt.
Jeg tenkte at det kunne være Tony Soprano.
Men til slutt sier nok HBO til David: "Han er ok,
men vi kan ikke feste vår lit til en uten skuespillererfaring."
Han sier: "Greit, vel,
da skriver jeg en rolle til deg som ikke eksisterer."
Jeg tenker: "Denne fyren er virkelig gal.
- Denne fyren er..." - Action!
Sandrine, dette bordet drikker på huset i dag.
Men han skrev ikke spesifikt inn en undersjef eller consigliere.
Han begynte som en klubbeier, mer eller mindre.
- La oss gjøre det en gang til. - Markør.
Det var vanskelig å finne en fyr til Tony.
La meg fortelle deg noe.
I dag går alle til hodekrympere og terapeuter.
De går på Sally Jessy Raphael, og snakker om problemene sine.
Hva skjedde med Gary Cooper?
Den sterke, stille typen. Det var en amerikaner.
Han hadde ikke kontakt med følelsene. Han gjorde det han måtte.
De visste ikke at når Gary Cooper fikk kontakt med følelsene,
ville han ikke holde kjeft.
Dysfunksjonelt ditt og datt, dysfunksjonelt vaffanculo.
En annen fyr det nesten ble var Michael Raspoli.
Det var bra.
Men til slutt fant vi Jim.
Jeg ble oppringt.
David Chase ville møte meg halv ni om morgenen eller noe sånt.
Bare valget hans om å spise frokost i stedet for...
ga meg avsmak umiddelbart. Vet ikke hvorfor.
Men vi kom godt overens. Lo av familiene og mødrene våre.
Så jeg prøvespilte
og under første audition, stoppet jeg og sa: "Dette suger.
Jeg gjør det ikke riktig.
Hvis dere vil ha meg tilbake, kommer jeg og gjør det annerledes."
Han dro midt i første audition, han gikk ut...
og gjorde Van Morrison-greia si.
"Dette suger. Jeg gjør det ikke rett." Og dro.
Men vi synes han var flink.
Så castingansvarlig fikk ham til å komme hjem til meg
hvor han leste scenen, og var, dere vet, pang.
La meg fortelle deg noe.
Nå til dags skal alle gå til hodekrympere og terapeuter
og gå på Sally Jessy Raphael for å snakke om problemene sine.
Hva skjedde med Gary Cooper, den sterke, stille typen?
Den var en amerikaner.
Han brydde seg ikke om følelser. Han gjorde det han måtte gjøre.
De visste ikke at hvis Gary Cooper snakket om følelsene sine,
ville han aldri holdt kjeft.
For dysfunksjonelt ditt, dysfunksjonelt datt,
og dysfunksjonelt vaffanculo.
Det var åpenbart da Jim gjorde det.
Han var Tony.
Noen ganger...
- er livet godt. - Livet er ofte godt.
Ekte Regaleali, for eksempel.
Vi hadde besatt alle rollene, men hadde fortsatt ingen Carmela.
Carmela.
Jeg må tilstå noe.
Vi holdt audition med Edie rett før filmingen.
Hva driver du med?
Posisjonerer vinen min for å kaste den i ansiktet ditt.
Du er alltid så dramatisk.
Bare tilstå. Få det overstått.
Hun gjorde scenen fra piloten
hvor han forteller henne at han tar Prozac.
Jeg går på Prozac.
Herregud.
Jeg har gått til terapeut.
Herregud, så bra.
Jeg synes det er vidunderlig. Jeg synes det er tøft gjort.
- Jeg tenkte: "Wow, her er det." - Jeg syns bare det er veldig flott.
- Som om jeg var Hannibal Lecter før. - Jeg synes bare det er bra.
Psykologi adresserer ikke sjelen. Det er noe annet.
Men dette er en begynnelse. Jeg skal holde munn nå.
Jeg skal holde munn.
Jeg visste hvem denne kvinnen var, og at jeg ikke fikk rollen,
for all erfaringen min tilsa at
hvis man skal få en rolle som italiensk-amerikaner,
må man ha et visst utseende.
Og jeg følte det var andre kvinner som så mer sånn ut,
og ofte derfor fikk flere roller.
Men jeg gikk og prøvespilte,
og neste dag ringte de og sa: "Du fikk rollen."
Og jeg tenkte det var en av de hurtigproduksjonene.
Besett rollene, film den.
Markør.
Skal noen si "action"?
Og action.
Bestemor, stedet er ganske fint.
Hva skjer bak der?
Veldig bra.
Ringte du fyren ved Tribeca Towers?
DAVID CHASE: Vent til jeg ber deg si replikken.
Action.
Jenter, vi må ha mer enn tranebærjuice til frokost?
Kutt. Bra.
Hva i helvete heter det stedet?
Herregud.
Action!
Hør her.
Vil noen ha is?
DAVID CHASE: Replikk.
Ringte du fyren ved Triboro Towers angående transportkontrakten?
Kutt! Vi prøver igjen umiddelbart.
I begynnelsen, sa han at han ville regissere den?
Det var det neste store spørsmålet.
Vi visste ikke så mye om hva vi holdt på med,
så vi ville ikke gi noen så mye kontroll.
Han skulle være serieleder, manusforfatter, produsent,
men om han skulle regissere den, ville det virkelig bli hans visjon.
Men det var åpenbart når David snakket om den
at den var så levende i hjertet, sjelen og hodet hans,
at vi måtte.
La oss la ham regissere.
Action.
Hvert år på denne datoen, siden du var bitteliten,
har mor og Meadow pyntet seg, kjørt til New York Plaza Hotel for te...
Scenen hvor Carmela henter datteren for å ta henne med til The Plaza.
Jeg har for mye lekser.
Meadow, det er vår lille tradisjon. Vi har det alltid så gøy.
For å være ærlig, har jeg syntes det var teit siden jeg var åtte.
Jeg drar fordi du liker det.
Jeg husker noe om Davids regi av den scenen...
Kutt. Bra.
...som fikk meg til å innse at dette er personlig for ham.
Han snakker om noe som enten virkelig kan ha skjedd...
Action.
...eller noe han gikk gjennom med kona eller datteren akkurat da.
Men jeg husker at jeg tenkte: "Dette er ikke bare en regissør.
Dette er personlig."
Har du noe du vil fortelle meg?
Vet du hvor mye det betyr å faktisk dra på skiferie i Aspen?
Tror du det vil skje hvert år?
Som teit te og scones på The Plaza Hotel?
- Ha det. - Lukk døra.
Og kutt.
- Kutt. - Bra.
Var du nervøs for å filme piloten? Tenkte du at
dette var din mulighet til å bli regissør?
Ja, jeg var nervøs.
Jeg hadde regissert ting før det, men jeg var veldig nervøs.
Jeg fikk mye hjelp av Alik Sakharov, sjefscinematografen.
Jeg husker den første eller andre uken av forberedelser til piloten.
David kom inn på kontoret mitt, la beina på bordet,
så ut av vinduet og var i dårlig humør.
SJEFSCINEMATOGRAF
Jeg spurte: "David, hva skjer?"
"Jeg vet ikke hvem som skal se på denne dritten."
Det er et godt manus.
Jeg husker klart at han sa at vi ikke vil lage nok et TV-prosjekt.
"La oss bryte alle reglene."
Jeg ville ikke ha typisk TV-filming.
Det er det kjedeligste i verden.
Det er typisk et master, to over og to nærbilder.
Man hakker scenen i fillebiter.
Det var ikke filmatisk.
Vi snakket masse om Bertolucci og Coppola.
Du vet, Gudfaren, vi snakket om Martin Scorsese.
Vi snakket om Polanski.
INGEN ADGANG
Med Chinatown, måten den kommuniserer på
var veldig nært måten vi ville presentere Sopranos på.
Scenen hvor Jake Gittes kjører bilen gjennom appelsinhagen.
Stopp umiddelbart!
Det var modellen for en scene
hvor Tony og Chris jager en fyr foran en kontorbygning.
Rasshøl!
Tony, vent!
Så sa jeg: "Jeg vil ha kameraet på innsiden."
To menn jobber der inne når dette kommer forbi dem.
De skvetter.
Folk spurte: "Hva har det med saken å gjøre?"
Men det fungerte bra.
Og så går det over til håndholdt kamera
når Tony er ute av bilen og han bare banker fyren.
- Går det bra? - Beinet mitt er brukket.
Så det er mye Chinatown i den.
Jeg skal gi deg bein, din pikk! Hvor er pengene mine?
- Kutt. - Det var min feil.
- Jeg ventet ikke lenge nok. - Én til.
Når man lager TV, er det én scene etter den andre.
Man må lære seg å forberede seg raskt,
for i én scene, snakker man med sønnen sin.
I neste scene, banker man noen.
Så i neste scene, elsker man med kona si.
Så det er en konstant endring av følelser gjennom hele dagen.
Man må kunne bytte raskt.
Hva snakker du om? Vi har diskutert dette.
Mr. Soprano?
Lorraine og Jim, vi øvde i tre dager før vi filmet.
Men hør her, det jeg forteller deg vil gå over.
Vent litt.
For ham handlet det om holdningen hos en psykiater.
Det var mye han ikke var vant til.
Det er ingen stor sak. Det er bare meg.
Jeg sier ikke... Det er min feil. Det er konsentrasjonen min.
Jeg burde ikke si det. Hei.
Har du personlig erfaring med psykoanalyse?
Ja.
Med andre ord, du finner det ikke bare på.
Du vet hvordan det føles.
Jeg har vært i noen av de rommene. Ikke over lengre perioder.
Men du vet hvordan det føles å være i de rommene.
Ja. Eller, ikke da serien begynte.
Jeg tror den førte meg inn i dem.
- Dyttet deg inn? - Ja, definitivt.
Var det research eller var det ekte?
- Det var ekte. - Det var ekte.
Det var et rop om hjelp. Hvordan var det?
Ja, greit.
Ja, spyl ham ned.
- Vil du har et papirlommetørkle? - Nei.
Du gjør meg varm og svett, doktor.
Jim hadde aldri gått i terapi.
Så det var morsomt å lede ham, presse ham,
på en måte manipulere ham.
Det var et intimt øyeblikk.
Det er derfor jeg elsket det. Det var derfor jeg ville være Melfi.
Jeg syntes han var mer intim med meg enn med noen andre.
Og jeg elsket det.
Markør.
Du har sterke følelser rundt dette.
La meg fortelle deg noe. Jeg gikk halvannet semester på college.
Så jeg forstår Freud. Jeg forstår terapi som konsept.
Men i min verden, aksepteres det ikke.
Kunne jeg vært lykkeligere? Ja. Hvem kunne ikke det?
Kutt.
Action.
Jim hadde sin egen måte å bli Tony Soprano på.
Han forstod karakteren.
Det var en scene hvor Chris survet.
Tony går bort til ham og sier...
Nå holder det. Hva er galt med deg?
I manuset hadde jeg skrevet
eller forestilt meg at Tony sa: "Hei."
Det var det jeg tenkte.
Jeg skal drepe deg. Men Gandolfini drar ham ut av stolen.
Det kom ut av ingenting. Det stod ikke i manus.
Og kutt. Veldig bra.
Men for det meste instruerte jeg, og så ba han meg gjøre det.
Action.
Jeg gjorde en eller annen dum ting.
Og senere sa han til kona mi: "Da vi filmet piloten,
kopierte jeg bare Davids oppførsel."
Kutt.
Jeg husker at Jimmy spurte i begynnelsen:
"Hvordan vet David så mye om meg?"
Kanskje det fantes kulturelle likheter i oppdragelsen.
David vokste opp i New Jersey, Jimmy vokste opp i New Jersey.
Italienske husholdninger. Mange likheter.
Alt virket bare som det passet.
David vokste opp i New Jersey,
så han kan bruke mye fra virkeligheten,
som man aldri ville trodd skulle fungere, men han klarer det.
Den traff ikke blink.
Det var en merkelig pilot.
Åpenbart ukommersiell, ærlig talt.
Barn, kom hit. Kom, de prøver å fly!
Babyene prøver å fly!
Premisset.
Se, de prøver å fly!
Noen ender som kommer til sjefens basseng.
Endene drar, han får nervøst sammenbrudd.
Føler du deg deprimert?
Etter at endene dro.
Jeg antar det.
Endene som var der før du mistet bevisstheten.
La oss snakke om dem.
Er dette plottet til en populær serie?
Ingen forventet at den engang skulle plukkes opp.
Dr. Cosimano la meg inn på sykehus.
Testet meg for alt mulig.
De testet piloten fire steder.
Connecticut, Dallas, to andre... Jeg har glemt hvilke.
Og overraskende nok, testet den best i Connecticut.
Dette er sykt.
Den er selvfølgelig full av italienere, og...
- Ved New Jersey. - New Jersey, ja.
Du kan ikke ta imot en sånn gave fra Tony Soprano.
- Aldri. - Hør på meg, Charmaine...
De sa at testene hadde vist at Charmaine Bucco, Arties kone,
var serien moralske sentrum, og at vi burde fokusere mer på henne.
Men det var gratisbilletter.
- Tony er en arbeidsleder. - Arthur, bli voksen.
Tenker du deg ikke om to ganger
når tannleger sender mafiasjefen i New Jersey
billetter på første klasse på et norsk dampskip?
Kom igjen, Arthur.
Noen donerte kneskålene sine for de billettene.
Og Kathy var veldig flink, men serien handlet ikke om det.
Det tok veldig lang tid.
Det tok ti måneder før dere ga grønt lys.
Det tok lang tid fordi det var et stort sprang.
Det er avtalen man inngår med en serieleder.
Man sier ok til å gi deg millioner av dollar,
bruke mange år,
og vi skal skape noe, og stoler jeg på deg?
Endelig sa de ja, og jeg er så takknemlig for det.
- Du sender meg ikke på sykehjem. - Du hører ikke etter.
Karrieren min gikk egentlig mot slutten.
Jeg skulle endelig slutte med TV
og begynne å skrive filmer på slump.
Så dukket Sopranos opp.
Det var som om jeg hadde vært i midten av et grusomt hav.
- Mor. - Anthony, folk kommer hit for å dø.
Og jeg hadde endt opp på en øde øy, en vakker, palmedekket øy.
- Jeg tenkte at livet mitt var reddet. - Herregud!
Hent en lege!
Det som skjedde var at HBO sa: "Gå for det."
De stolte på skapernes instinkter.
Det var utrolig at det skjedde.
Jeg hadde vel det rette konseptet.
Og de stolte på meg.
Siden dagen jeg ble syk, hadde jeg tenkt.
Det er godt å være med på noe helt fra begynnelsen.
Jeg vet jeg kom for sent til det.
Men i det siste har jeg følt at jeg kom når slutten nærmet seg.
Den beste delen er over.
Jeg vet mange amerikanere tenker det.
Jeg tenker på faren min. Han nådde aldri så langt som meg.
Men hadde det på mange måter bedre. Han hadde folkene sine.
De hadde sine standarder. De hadde stolthet.
Hva har vi nå til dags?
Da jeg skrev begynnelsen på piloten, snakket jeg om Amerika.
Jeg hadde en følelse av at ting skulle gå nedover.
Alt er til salgs her.
Alt er til salgs.
Det komiske ved det hele var at
amerikanerne hadde blitt så materialistiske og egoistiske
at mafiasjefen ble kvalm.
Hvorfor er det ikke vekst i denne familiens kvitteringer.
Hvor er de jævla pengene?
Dere skal tjene penger.
Dra tilbake til folkene deres,
knus noen jævla skaller, skap noen inntjenere der ute.
Forklar det for meg.
Hvilke to bransjer har tradisjonelt vært sikret mot nedgangstider
siden tidens begynnelse?
Visse deler av show business og det vi driver med.
Lager man en mafiahistorie, lager man selvfølgelig det.
Men det finnes korrupsjon i alt som tjener penger.
- Hvor er resten av pengene? - De er overalt.
Ideen med at det både er den amerikanske drømmen
og det amerikanske marerittet på en gang.
Det handlet om penger og død.
- Og de henger sammen. - Ok.
Du bør gi meg smykkene dine.
Kapitalisme i sin råeste form.
De vet vi ikke har kvitteringer. Vil du at de skal stjele fra oss?
Og det gikk på TV,
som var instrumentet kapitalismen brukte til å selge.
- ...en ny Dodge. - Camel.
- Jell-O. - Kodak...
Det jeg tenkte fra begynnelsen var:
"Greit, her står vi. Vi har laget TV i 50 år."
Corn Flakes og jordbær.
Og folk blir solgt noe.
Hvert 15. minutt blir de forsøkt solgt noe.
Tull...
Man er så vant til det.
På den skjermen kommer det et ansikt som sier noe.
Det påvirker deg.
Og det handlet kun om penger.
Jeg må fakturere deg for timen du gikk glipp av.
Greit.
- Greit. Vær så god. - Som det ble sagt i serien...
Det er dette det handler om, hva? Jævla penger. Vær så god.
Og nå hadde vi ikke reklame. Vi var på HBO.
Flott. Der, ja.
Alle kanaler jeg hadde jobbet for:
"Hvor vil du filme?" Jeg sa: "New Jersey."
"Hvorfor vil du det?" Jeg svarte: "Det hører hjemme der."
Han sa: "Det vil bli veldig dyrt. Jeg skjønner ikke hvorfor."
Da jeg dro til HBO, sa de:
"Det står at det finner sted i New Jersey.
Du vil filme det i New Jersey, ikke sant?"
Og jeg bare tenkte: "Herregud, jeg er i himmelen."
Jeg tenkte:
"Faen ta de forrige 30 årene. Dette er stedet."
En riksdekkende kanal ville filmet serien i LA
og ha en andre enhet i Jersey og finne
steder de kan kopiere for å skape
den vidunderlige illusjonen.
"Jeg er virkelig i Jersey."
Vi fortsetter å filme i regnet.
Jeg liker at det er overskyet for fargene blir så rike.
Vi begynte å lete etter lokasjoner, ikke fordi de var lokasjoner.
Vi måtte finne steder med karakter
som passet med karakterene.
Man må bare ta med seg kameraet og filme.
Vi filmet alle innendørsscenene i Queens og utendørs...
Jeg forbød å filme utendørsscenene andre steder enn New jersey
fordi jeg ønsket meg realisme. Jeg kjente New Jersey veldig godt.
I Meadowlands, for eksempel, kombinasjonen av tung industri
og verdens største urbane villmark.
Marty Scorsese liker ikke serien.
Han sa; "Jeg liker den ikke. Den har så mye trær og sånt."
Alle mafiagreier før det måtte foregå på Manhattan eller i Brooklyn.
GUDFAREN, 1972 AV FRANCIS FORD COPPOLA
JERSEY SENTER FOR MAFIAEN
Og jeg visste det fantes mafia i New Jersey,
barn med fedre som var bookmakere, lånehaier.
Stedet Sopranos-huset lå
var byen vi flyttet til da jeg gikk i 8. klasse.
Mye skog og dammer.
Samtidig ble en fyr sprengt i garasjen sin.
Starter bilen sin...
Jeg kjente til det, og tenkte at det faktisk kunne fungere.
Jeg ga det en helt annen look.
Og jeg tror det var en annen kultur.
Tony bodde i en forstad, Tony og Carmela.
Det står "med fruktkjøtt".
- Du liker fruktkjøtt. - Ikke så mye.
Den der det står "litt fruktkjøtt".
- Hva faen var det for? - Jeg kan lage en liste.
Et nytt spill.
Han har en vanlig familie og barn.
Heia, Mead!
- Datteren spiller fotball. - En mur, kjære!
Kom hit.
Han elsker kona si.
Hun er den sterke i familien.
Han har et vanlig liv.
Mafiaen er jobben hans.
Det er urettferdig!
Han har en vanlig familie i tillegg,
som skaper like mange problemer, om ikke flere, enn jobben.
Når du velger prosjekter, hva er viktigst for deg, Jim?
- Hva kommer først? - Manuset.
Når serien fikk klarsignal,
da måtte du velge manusforfattere.
Var det vanskelig
å finne ut hvordan du skulle jobbe med andre manusforfattere?
Jeg hadde jobbet med andre før, så jeg visste hva jeg kunne forvente.
Men dette ville bli annerledes.
Jeg var ikke villig til å akseptere typisk TV-skriving.
Jeg tenkte: "Vi er så frie her. La oss gå dypt ned i dette."
Jeg kom til episode to, antar jeg, etter piloten.
Han snakket om at han hadde et grovt utkast for sesongen,
som han alltid kom inn med, men ikke noe mer enn det.
Nå, fordi filmfolk entrer bransjen,
trenger man fem år hvor man må fortelle dem alt
og de skal vite alt, og vi visste ingenting.
I begynnelsen, sa David faktisk:
"Hvis dette ikke fungerer, er jeg ferdig."
Og tilgi meg, HBO, men de var ingenting på det tidspunktet.
De var der programmer kom for å dø.
Og de visste heller ikke om det ville fungere.
Men de ga oss frie tøyler.
Det føltes som vår lille kunstneriske opplevelse.
- Stille. - Stille.
Det var hardt arbeid, mange timer.
Arbeidstiden var brutal. Manusforfatterne var på settet,
så det gikk i ett fra daggry.
- Godt å se deg. - God morgen.
Du er sen. Hvor har du vært? Sovet?
Til man så tårnene på vei hjem fra New Jersey
rundt klokka tre om morgenen.
Man sov kanskje sju timer før man begynte igjen,
men når man er på den alderen og man jobber sånn,
hva annet skal man gjøre?
Alle jobbet på den måten.
Det var det morsomste man kan tenke seg for alle.
Jeg er stolt av det.
Fortsatt favorittreplikken min i hele serien.
-"Jeg ser dem, men tror dem ikke." - Min favorittreplikk var...
Ni hundre jøder holdt stand mot 15 000 romerske soldater.
"Og romerne, hvor er de i dag?" Robin skrev den replikken.
Du ser på dem, ditt rasshøl.
Det er bra.
Det var bra.
Kom igjen, bare gjør det.
I episode fire, da vi prøvde å finne Chris' kjæreste,
hentet vi Drea de Matteo tilbake for å prøvelese.
- Hvor parkerte du? - Bak der.
Jeg krysser ikke den.
Ingen fulgte etter meg.
Du ville ikke visst det hvis de gjorde det.
Som om Tony Soprano gjemmer seg i baksetet mitt.
- Du er så paranoid. - Hent bilen hit.
Jeg vet det, han er forkledd.
Det kan være ham. Hei, Tony! Eller kanskje...
Hun fikk rollen fordi det i manus stod "Au!", men hun sa...
Au!
- Kom deg hit. - Slipp meg!
"Au!" Sånn. Det var det. Du er ansatt.
Det var bra.
- Det var bra. - Takk.
Jeg hørte sykepleieren si at du gjorde i buksa.
- Var det det som skjedde? - Sett deg i bilen.
De greiene er min spesialitet, fordi jeg var fra Queens,
selv om jeg prøvde å rømme fra det.
Alle jentene i nabolaget mitt,
alle de italienske jentene. Man må snakke sånn. Ikke tull.
Alt må ha ti stavelser.
Jeg gjør det faen meg.
Og alt er takket være deg.
Og jeg klarte ikke aksenten uten neglene.
Jeg klarte ikke halvparten uten håret og sminken.
Kan du ikke bare glemme jobben og heller være med meg?
Ja.
Og være en av de konene, som en Carmela Soprano,
amme en gjeng snørrunger
og tilbringe resten av livet på treningssenter,
bare du og strekkmerkene dine.
Du har rett.
Kusinen min var alltid smart, men brukte det aldri til noe.
En mann som ikke engang kan si hvor pengene kommer fra.
Bare måten David satte opp den historien...
og å se episodene som kom etterpå.
Jeg ble blåst av banen.
Jeg ringte moren min og leste hele manuset for henne.
Når man ga ut et manus, kom det rett før det skulle filmes.
Hele besetningen ville lese det.
De leste det. De ville vite... De fant glede i det.
Da vi dro tilbake og begynte å filme sesong én,
var det først da du så de neste manusene at du innså...
at dette var genialt og komplisert, og veldig risikabelt.
David sier alltid at
TV i fortiden handlet om å få deg til å føle deg bra.
Politiserier. Hvorfor er politi så bra?
Fordi når alt er sagt og gjort, ender skurkene i fengsel.
Det er orden i universet. En slags rettferdighet.
David var opptatt av det motsatte.
SESONG 1, EPISODE 5 "COLLEGE"
Er du i mafiaen?
Om jeg er i hva?
Det man kaller det, organisert kriminalitet.
- Det er tull. Hvem sa det? - Jeg har bodd i det huset hele livet.
Politiet har kommet på døra. Du har gått ut klokka tre om natta.
Har ikke doktor Cusamano dratt ut klokka tre om natta?
Har Cusamano-barna funnet 50 000 dollar i Krugerrands
og en pistol mens de lette etter påskeegg?
Jeg jobber med avfallshåndtering. Alle antar at man er i mafiaen.
Det er en stereotyp, og det er sårende.
Du er den siste jeg ønsker at skal fortsette med det.
Greit.
Det finnes ingen mafia.
Da de så 5. episode, sa HBO:
"Du har skapt en av de mest dynamiske karakterene i TV-historien,
og nå skal du ødelegge alt."
Hva faen?
Jeg er usikker, men jeg tror jeg så Fabian Petrulio.
- Minn meg på hvem det er. - Var han før din tid?
I mafiaen, ble tyster da han ble tatt for å selge heroin.
Mange ble drept eller arrestert.
Mange fra organisasjonen vår.
Han ble med i vitnebeskyttelsesprogrammet,
så sparket de ham ut.
Jeg er soldaten din, Antonio.
Dette er plikten min, som vi alltid snakker om.
Måten dette skjedde på, dette er min avgjørelse.
Jeg må ta meg av dette selv.
Jimmy hilser fra helvete!
STRAMMER LINEN
Jeg tok det opp i manus.
PETERS ØYNE BULER. KROPPEN FÅR KRAMPER.
Og svaret var at jeg ville tenke annerledes når jeg så det.
- God morgen, din tyster. - Hvem er du? Hva er dette?
Ikke få meg til å le. Din jævel!
- Teddy, vi må kunne gjøre noe. - Det er Tony, din faen.
Vet du hvor mye trøbbel du er i nå? Du brøt eden din.
Og da vi så den,
var den enda verre enn i manus.
Vær så snill, Tony, jeg ber deg.
Jimmy hilser fra helvete.
Chris sier: "Jeg ser den nå, og hvor grusom den er,
og vi vil miste alt. Folk vil hate ham.
Kan man ha en kriminell, en morder, som hovedrollen?
Kan en antihelt ha hovedrollen? Det var en stor debatt.
Min protest var at publikum ikke ville like Tony,
og at vi ikke hadde fortjent det enda.
Dette var bare 5. episode.
- Jeg sa: "Chris, tenk på det." - Hvordan gikk det?
De har 48 gutter per 53 jenter, som er bra.
Han er der oppe i Maine, og så ser han en tyster.
Han er en mafiakaptein.
Om han ikke dreper den fyren,
vil folk miste troen på og interessen i ham.
Hvis Tony ikke dreper denne fyren,
er han falsk, og så blir hele serien falsk.
Og jeg tenkte at det ga mening.
Så jeg sa til David: "Problemet er at dette var en fæl fyr,
så la oss gi Tony en enda litt bedre grunn."
David justerte offeret litt.
Han ble en mer truende figur enn han var i utgangspunktet.
Når alt kom til stykket,
verken Chris eller jeg skulle skrive eller regissere det.
Når man kræsjer på den måten med en serieskaper,
må man høre på dem.
Bedre.
De lot oss være helt i fred, og vi gjorde noen rare greier.
- Wow, Junior. - Junior hva da?
En av episodene handler om Dominic.
Onkel June ligger i "muffen".
Han elsker å gå ned på damer.
Sa jeg muff? Jeg mente rough.
En 65 år gammel mann, og hele episoden handler om det.
Jeg tenker: "Vi kan ikke gjøre dette."
Hva er den lukten?
Og vi gjorde det.
- Har dere vært på sushibar? - Hva faen snakker han om?
Jeg vet ikke.
Jeg trodde du foretrakk baccala, onkel June.
- Hvorfor spiser du sushi? - Du snakker for mye, vet du det?
Sør for grensen, nede i Mexico
Se litt mer til høyre. Takk.
Sesong én ble filmet om sommeren '98. Den ble sendt i januar '99.
Vi syntes vi hadde gjort en god jobb.
Trodde det var noe spesielt, men ville folk se på det?
- Mike, hva er etternavnet ditt? - Imperioli.
Det var det store spørsmålet, ville folk se på det på TV?
- Du vet, vold... - Din sleipe jævel!
...stygg ordbruk, nakenhet.
- Marone. - Det er badetid.
Er det plass til det på TV?
Jeg trodde det ville ta åtte eller ti episoder
før folk ble vant til det, fordi det var så annerledes.
Det var så annerledes.
SEERE VIL SE SOPRANOS
Innen to-tre uker, var serien en hit.
Helt fra begynnelsen var anmeldelsene psykotisk bra.
The Times sa det var det beste innen populærkultur i det 20. århundre.
Det var sånn.
MESTERVERK BRILLIANT - NYSKAPENDE
Det var så overdrevet at Saturday Night Live laget en sketsj.
The San Francisco Examiner skriver: "The Sopranos er så bra
at jeg er redd for å se bort fra skjermen når det går
av frykt for at det vil forsvinne og jeg blir nødt til å ta selvmord.
The Chicago Tribune spår at Sopranos en dag vil erstatte oksygen
som det vi puster for å overleve."
The Houston Chronicle: "Sammenlignet med han som skapte The Sopranos,
er Michelangelo en tulling."
Anmeldelsene kom ut og alle var skamros,
bortsett fra en fyr i Miami.
GANGSTER MED MIDTLIVSKRISE SVAKT FUNDAMENT FOR SERIE
Og en annen anmelder sa: "Vi vet ikke hvor kroppen hans er.
Han er i en tønne i Miami Bay." Eller noe sånt.
A' salut'.
Det ble så populært. Det beste med det
var at folk hadde pizzafester og så på serien.
Å tenke at folk er ute og spiser italiensk og drikker italiensk vin
og ser på dette i familiegrupper...
Jeg blir nesten rørt av å tenke på det.
Hver søndag kveld, var det Sopranos-kveld.
"Hold kjeft, alle sammen."
Vi spiser mozzarella og prosciutto, og så skal vi se på denne greia.
Vi traff noe spesielt.
Kjemien innad i besetningen, manuset, regien.
Kom dere inn.
- Det bør være åpent. - Glem paraplyen.
Artie, takk Gud.
The Sopranos forandret TV.
Hva driver du med, Ton'?
Men folk innså at man kan være utfordrende.
Se på den kjærlighetssyke pygmeen der borte.
Presse grenser.
Artie, du reddet oss.
Vakkert, Artie. Takk.
Serien redefinerte hva folk var villige til å se på hjemme.
Faen.
- Hei! - Hei!
Du sa "fillern".
Vent nå litt.
Jeg vil utbringe en skål.
For familien min.
En dag, om ikke lenge, får dere egne familier.
Og hvis dere er heldige, vil dere huske de små øyeblikkene.
Som dette...
...som var gode.
Skål.
Den første sesongen satte alt i gang.
Men det lå mye press på David.
Han satte listen veldig høyt.
Og man må overgå den hvert år.
Dette var bare begynnelsen.
FORTSETTELSE FØLGER...
Tekst: Jo Christian Weldingh