- Filmăm. - Filmăm.
Şi... acţiune!
Domnul Soprano?
Da.
Luaţi loc!
Bine.
CREATOR CLANUL SOPRANO
Îţi aminteşti care a fost prima ta amintire reală?
Prima mea amintire reală e un vis.
Cred că mama avea o chestie.
O chestie curbată de metal.
Un braţ ieşit din perete, de care poţi agăţa o plantă.
Mă legănam de chestia aia.
Asta este prima mea amintire, de fapt. Chiar m-a marcat.
A fost prima dată când mi-am amintit un vis
şi am spus: „Uau, ce-a fost asta?
Ce naiba se întâmplă în capul meu?”
Ştii, e ciudat cât de multe am uitat.
Oamenii îmi amintesc de lucruri care mă fac să râd.
De exemplu: „Nu-mi amintesc să fi făcut aşa şi pe dincolo”.
Da.
Tăiaţi!
M-am născut în Mount Vernon, New York, chiar lângă Bronx.
Şi ne-am mutat în Jersey când aveam patru ani.
Familia mamei era din Jersey.
Ne-am mutat la mătuşa, în Boonton. Oraşul Războiului de Independenţă.
Se vede unde erau furnalele. Făceau gloanţe de muschetă.
Îl traversează un râu. Acesta e oraşul pe care l-am folosit
când personajul Vito a plecat în New Hampshire.
Am iubit acel oraş. Era atât de misterios!
Îmi plăcea să merg la New York de Crăciun.
Ştiţi, Rockefeller Center, bradul, totul mă uimea.
Magazin mare de jucării, Moş Crăciun, trenuri...
- Erai în poala mea acum cinci minute. - Ba nu.
Ba da. Acum eşti pe lista Moşului şi nu primeşti nimic.
Du-te dracului, Moş Crăciun!
Am început să-l implor pe tata:
„Putem să mergem acasă pe autostrada West Side?”
Dincolo de tunelul Lincoln,
erau nave în port
cărora prora le atârna deasupra străzii.
Era impresionant.
În plus, văd că trece prin Meadowlands.
Sunt multe legende despre asta.
Jimmy Hoffa e îngropat acolo.
Acolo erau Gara Pennsylvania şi toate dărâmăturile.
Am fost surprins, am filmat mare parte din primul sezon acolo.
Ne-am mutat din casa mătuşii în Clifton, New Jersey,
într-un soi de orăşel mai mare de clasă muncitoare.
Apoi ne-am mutat în West Essex.
Tata voia să deschidă un magazin de bricolaj.
Lângă era un restaurant chinezesc.
Îi vedeam pe chinezi cum găteau găini şi alte chestii.
Părinţii mei nu prea agreau asta.
Le plăcea mâncarea,
dar nu şi să fie aproape de restaurantul chinezesc.
Au vândut acel magazin
şi au cumpărat altul pe strada principală dintr-un oraş mic.
Tatăl meu a muncit foarte mult,
dar nu au ieşit niciodată din impas.
A funcţionat timp de 35, 40 de ani.
Îi omora, dar au continuat.
Au continuat până ce tata s-a îmbolnăvit,
iar totul a fost vândut cu 1.300 de dolari la o licitaţie a şerifului.
Toată viaţa lor.
Nu erau nişte oameni fericiţi.
FĂ ASTA FĂ AIA
Mama era o persoană foarte dificilă, dar funcţională.
Lucra, venea acasă, ne pregătea cina,
dar era îngrozită şi supărată pe toată lumea.
A sunat cineva aici noaptea trecută, după lăsarea întunericului.
- Cine? - Credeai că răspund? Era întuneric afară.
Şi avea coşmaruri cu ţipete.
Erau zece fete şi doi băieţi în familia ei.
Părinţii veniţi din Italia au stat în Newark.
Era o familie mare de italieni. O comunitate mare de imigranţi.
Mergeam acolo în fiecare sâmbătă la cină.
Nu vorbeau engleza.
Iar tatăl ei, bunicul meu, Vito Bucco, nu a învăţat niciodată engleza.
A refuzat. Nu era un tip prea plăcut.
Te-ai simţit neapreciat de ea?
- De mama? - Da.
Avea multe lucruri negative de spus despre mine.
La fel şi tata.
A fost foarte ciudat. Adică, apreciat...
Odată, eram în maşină cu mama şi tata
şi vărul meu Johnny.
Am uitat ce melodie se auzea, dar băteam din palme odată cu ea.
Şi a spus: „Ar trebui să cânte la tobe.
Simte foarte bine ritmul.”
Ea a zis: „Peste cadavrul meu.
Gene Krupa era dependent de droguri.”
Apropo de metadonă, uite-l pe băiatul ăsta!
Totuşi, nu m-am simţit apreciat. Nu mi-ar fi trecut niciodată prin minte.
- Îţi era frică de ea? - Frică?
Că va izbucni?
Nu-mi mai spune cum să-mi trăiesc viaţa! Taci odată!
Sunt agitat. Când eram mic, eram temător. Apoi am devenit derbedeu.
Asta mi-a salvat viaţa, într-un fel.
Am intrat într-un grup de băieţi.
Sfinte Sisoe!
Bătăuşi, şmecheraşi.
Aveam bricege, brăţări de piele, ţigări...
Am obţinut permisele de conducere.
Totul se rezuma la maşini, fete şi alcool.
În New York, puteai bea de la 18 ani. În Jersey, de la 21.
Aşa că mergeam mereu acolo.
Upper East Side era la modă atunci.
Şi apoi The Village.
Îmi amintesc că veneam din Manhattan,
iar lângă noi era o maşină plină de unsuroşi.
Am început să ne înjurăm şi să aruncăm cu farfurii.
Farfuriile mamei cuiva, cred...
Se întâmpla în tunelul Lincoln. Eram beţi cu toţii.
ESTE UN OM CU ABILITĂŢI DEOSEBITE
În 1964, m-am dus la facultate în sud,
Wake Forest, Winston-Salem, Carolina de Nord.
- Am urât-o. - De ce?
O să tai partea asta.
Sudul era de vină.
Klanul era foarte activ în zona în care ne aflam noi.
Marea frăţie din campus a fost inspirată de Robert E. Lee.
Era o şcoală baptistă. Eram la capelă de două ori pe săptămână.
Fără băutură, dans, jocuri de cărţi.
De ce m-am dus acolo? Fusesem respins la Princeton.
Am fost respins la Dartmouth.
Prietenul meu cel mai bun mergea la Wake Forest.
Aşa că m-am dus şi eu acolo.
Şi amândoi am fost nefericiţi.
Dar, din fericire, cineva a organizat o seară de filme străine.
Acolo am văzut Godard, Bergman, Fellini, La Dolce Vita.
Marcello, vino aici!
Grăbeşte-te!
Pe Opt şi jumătate, chiar... Nici nu cred că l-am înţeles.
Nici nu cred că ştiam ce e un regizor de film,
dar m-a lăsat cu gura căscată.
Un univers complet nou.
Am lăsat Wake Forest, m-am dus la NYU şi am văzut Fundătura de Roman Polanski.
Atunci am început să mă gândesc: „Cred că aş putea să fac asta”.
Arta filmului era atât de captivantă!
Asta e tot.
În octombrie 1965, prietenul meu mergea la Bard College.
M-am dus acolo să iau LSD. Atunci a fost prima dată.
Îmi amintesc că eram pe malul râului Hudson,
la două dimineaţa, şi spuneam că vreau să fac filme.
Atunci mi-a venit pentru prima dată ideea
de a realiza cumva acest lucru.
- Dubla doi. - Acţiune!
Salut, Tony! Eşti bine?
Ce faci? Eşti bine, David?
Da.
Da, nu mă mai opresc din vorbit, e incredibil.
Vorbesc prea mult.
- Nu, omule, e bine. - Ba nu e.
Chiar regret cantitatea de palavre nenorocite din această dimineaţă.
Nu ştiu ce să zic despre asta.
Cui îi pasă? Atâtea întrebări personale!
Publicului o să-i pese.
E cum ar spune Tony:
„A-ţi aminti e cea mai joasă formă de conversaţie.”
Iar eu aş pleca acum.
Dar văd ce ai făcut aici şi...
Da, era un birou rotund. Seamănă mult cu el.
Am spus că voi face asta.
Am zis: „Da, o să particip la documentarul despre Clanul Soprano.”
Dar nu ştiam că va fi vorba despre mine.
IEŞIREA 13 ELIZABETH
MAFIOTUL: DAVID CHASE ŞI „CLANUL SOPRANO”
Dă-mi voie să explic puţin.
În parte, ceea ce m-a interesat la Clanul Soprano
a fost faptul că era ceva personal pentru tine,
că era un amalgam din multe lucruri pe care le-ai trăit, la care te-ai gândit.
Ani de zile, toată lumea mi-a spus că trebuie să scriu ceva despre mama.
Era atât de ciudată şi de amuzantă!
Soţia mea, Denise, a fost prima care a spus asta.
Şi apoi au început toţi să zică:
„Trebuie să scrii ceva despre mama ta”.
În '88, îmi căutam o slujbă, iar David Chase avea o serie nouă,
care se numea Almost Grown, iar el voia să cunoască scenarişti.
Aşa că m-am întâlnit cu David pe Ventura Boulevard, într-un restaurant.
Am ajuns prima, desigur,
şi îl văd intrând pe uşă.
Îmi zic: „La naiba!” Părea foarte serios.
Ştiţi ce zic? Părea foarte sumbru.
SCENARIST/PRODUCĂTOR
S-a aşezat şi, peste vreo zece minute,
râdeam cu lacrimi, pentru că vorbeam despre mamele noastre.
Şi aşa am devenit prieteni.
Şi i-am spus: „Iată-te, cel mai puternic om.”
I-a făcut să plângă pe managerii de la Universal Studios.
„Eşti un om puternic, iar mama ta
te transformă într-un mic gerbil urlător sau ceva de genul ăsta?”
Şi am zis: „Despre asta ar trebui să scrii”.
Robin a zis: „Ar trebui să scrii un serial despre mama ta şi un producător TV”.
Şi m-am gândit: „Cine ar urmări asta?”
Dar, dacă ar fi fost un tip foarte dur, poate că ar fi mers.
- Tipul dur era deja un mafiot? - Da, era.
Voiam să fie cu De Niro şi Anne Bancroft.
La început, l-am gândit ca lungmetraj.
Povestea aia a devenit intriga primului sezon.
Era vorba despre un mafiot care merge la psihiatru după nişte atacuri de panică.
Te-ai gândit de ce ai leşinat?
- Nu ştiu. Poate de la stres. - În legătură cu ce?
El are probleme cu unchiul său, un fel de duşmănie.
Poate că tu conduci North Jersey, dar nu şi pe unchiul Junior.
Şi-a internat mama într-un azil de bătrâni.
Nu te văd împrietenindu-te cu celelalte doamne de aici
sau să vorbeşti cu domnii drăguţi din jur.
Nu profiţi la maximum de şansa ta.
Ce îţi pasă ţie? Ochii care nu se văd se uită.
Mama lui e de partea unchiului în acest război mafiot.
Trei dintre capii mei au mamele aici?
În loc să trăiască în case normale, cu fiii lor, ca nişte fiinţe umane?
Cred că e un fel de mutare finală.
Mama lui complotează cu unchiul pentru a-l ucide.
...a fost o execuţie mafiotă care a ieşit prost.
Iar psihiatra îl ajută să înţeleagă acest lucru.
În ziua dinaintea atacului armat, mi-ai spus că nu înceta să vorbească
despre ştiri în care mamele îşi aruncau copiii pe fereastră.
Până la urmă, o sufocă.
Mamă, ştiu ce ai făcut. Unicului tău fiu.
Dar apoi m-am gândit că ar merge ca serial TV.
CLANUL SOPRANO EPISOD PILOT
L-am prezentat tuturor reţelelor.
Fox, ABC, CBS şi NBC. Nimeni nu l-a vrut.
Les Moonves a spus: „Scenariul e foarte bun, foarte amuzant,
dar va merge la psihiatru?
Eşti sigur că vrei ca el să ia Prozac?”
Am spus: „Da, sunt destul de sigur”.
El a spus: „Ei bine, atunci, nu”.
Şi s-a dus încercarea aia.
Dar apoi am început să zic: „Nu putem merge la HBO?”
Pur şi simplu cea mai bună alegere de la TV.
De când am ajuns eu acolo, în '85, ne căutam direcţia.
Televiziunea era atunci reprezentată de cele trei sau patru reţele principale,
dacă punem şi Fox.
Nu îi priveam ca pe nişte competitori,
ci ca pe un reper cu care să ne comparăm.
FOST PREŞEDINTE ŞI DIRECTOR GENERAL HBO
Şi ştiam că trebuie să fim diferiţi.
HBO încerca să îşi facă un renume.
FOST PREŞEDINTE HBO DIVERTISMENT
HBO era cunoscut pentru box şi filme.
Momentul schimbării a devenit The Sanders Show.
Pentru că cineva a stat pe scaunul meu.
Poate că e Mama Urs.
Nenorocit gras fără talent, ai grijă la canapea şi nu o da în bară!
A demonstrat că HBO poate face ceva diferit,
poate şi mai interesant decât ce oferă reţelele de televiziune.
Am încercat să ne dăm seama dacă putem intra în afacerea cu seriale.
Frate!
A venit Schillinger.
Am creat Oz - Închisoarea federală.
Nu e un tip atât de rău, Diane.
Tu ce droguri iei?
Şi Totul despre sex.
Practic, a fost un stil de lucru de genul:
„Hai să găsim povestitori foarte buni şi să-i lăsăm să-şi facă treaba!”
Când a venit David, îi cunoşteam CV-ul.
Era un adevărat veteran al televiziunii şi lucrase la câteva proiecte bune,
dar nu prea avusese succes cu ale lui.
M-am căsătorit cu Denise. Aici suntem în 1968.
Câţiva unchi m-au luat deoparte şi mi-au zis: „Trebuie să pleci de aici”.
Au spus: „Nu vei rămâne căsătorit dacă rămâi aici”.
Pentru că ştiau cum sunt părinţii mei.
Şi de fapt vorbeau despre mama.
Soţia mea n-ar fi făcut faţă.
Mama era pur şi simplu nebună.
Am plecat în noaptea nunţii spre California.
Am traversat ţara şi primesc vestea
că am primit bursă pentru şcoala de film de la Universitatea Stanford.
Cineva mi-a spus odată
că versiunea scurtă a istoriei americane e că gunoiul pluteşte spre vest.
Când am ajuns aici, am cam înţeles.
Alcatraz.
Acolo au fost închişi tipi importanţi.
Chiar şi Capone.
L-au luat pentru evaziune fiscală, nu l-au putut prinde cu altceva.
A făcut 11 ani şi a murit de accident vascular cerebral în 1947.
Desigur, asta a fost cu mult timp în urmă.
Am studiat la Stanford doi ani.
Am făcut structura narativă pentru filmul teză, The Rise and Fall of Bug Manousos.
Credeam că filmăm în stil Godard.
Nu ştiu ce credeam noi că face Godard, dar noi nu făceam asta.
Numele meu e Manousos.
Sunt grec, sau de origine greacă, cum vreţi.
Mama, cea mai mare doamnă care a trăit vreodată.
Să scăpăm de cadavru şi să terminăm!
Şterge-ţi zâmbetul de pe faţă, scumpo!
Nenorocitule!
Mamă, m-au lovit în spate.
După programul de doi ani, când am absolvit,
am scris un scenariu cu un prieten,
iar profesorul de scenaristică l-a trimis unui tip, Roy Huggins,
un mare producător TV.
Dar apoi am cam uitat de asta.
Eu şi Denise ne-am mutat în Los Angeles, am închiriat un apartament,
iar Denise şi-a găsit o slujbă la o firmă de avocatură.
Am început să caut de lucru, dar nu găseam nimic.
În cele din urmă, am obţinut o slujbă la o companie numită Clover Films.
Aceste filme...
REGIA JOHN HAYES
La zece kilometri de aici,
se află un teren de golf şi un club privat înconjurate de gărzi germane.
Fiecare soldat german nenorocit trebuie ucis.
Am filmat unul dintre filme într-un complex de apartamente incendiat
din Canionul Las Virgenes.
Era un fort german sau ceva,
locuit acum doar de nişte prostituate germane.
Aveam un rol foarte mic
şi trebuia să fiu primul asistent de regie,
dar habar nu aveam ce fac.
Şi filmul în sine era compus mai mult din scene porno.
Am scris un lungmetraj pentru Clover Films numit Grave of the Vampire.
Nu!
Cine eşti tu?
Sunt fiul tău! Fiul tău conceput într-un mormânt!
Da.
A fost nebunie curată.
Cât eram acolo, am auzit că Roy Huggins,
care citise scenariul de acum doi ani,
dorea să mă angajeze pentru a scrie un episod.
Am obţinut prima slujbă în televiziune,
un serial care se numea The Bold Ones: The Lawyers.
Şi acasă, în est, toţi au văzut
cum îmi apare numele la televizor.
Dar nu mi-am propus să învăţ să regizez,
chiar dacă îmi doream să fiu regizor.
Corect.
Nu am... Poate eram prea ruşinat
să întreb directorul de imagine cum se fac lucrurile.
Am continuat să încerc să scriu filme ani întregi după aceea,
dar niciunul nu a fost realizat.
Cred că în 1973 a intrat sindicatul scenariştilor în grevă,
iar eu a trebuit să pichetez Studiourile Paramount,
chiar în faţa porţii DeMille.
Şi simplul fapt de a fi acolo era minunat.
Adică mergeam acolo şi pichetam
cu scenarişti profesionişti.
Am început să aştept cu nerăbdare pichetele,
pentru că începeam să simt că mă aflu cu adevărat la Hollywood.
Şi am întâlnit un tip, Paul Playdon, editor de scenariu la Misiune: Imposibilă.
Nu aveam agent, aşa că Paul mi-a găsit unul.
Am semnat cu agenţia lui.
Şi, când greva s-a terminat,
a apărut un serial numit The Magician, cu Bill Bixby.
Iar Bixby juca rolul unui magician care rezolva crime
şi îi învingea pe băieţii răi cu eşarfe şi pălării.
Înapoi!
M-au cooptat ca editor de scenariu.
Apoi am ajuns la The Rockford Files.
Am făcut I'll Fly Away, apoi am lucrat la Northern Exposure.
Am intrat în industria televiziunii.
Problema era că ştiai care sunt limitele,
dar le testai mereu şi mereu eşuai.
Întâlnirile erau groaznice, şedinţele cu reţeaua, tot ce...
Aveau acest simţ infailibil...
că motivul pentru care ai scris asta, ce iubeai cel mai mult la asta,
era ceea ce urmau să facă.
Deci pentru că eram obişnuit cu televiziunea de reţea,
Clanul Soprano era un serial mafiot în care nimeni nu era ucis,
fiindcă-mi imaginam că n-ar vrea asta.
REGIA WILLIAM WELLMAN
Apoi m-am gândit la toate filmele alea cu gangsteri ale lui Jimmy Cagney.
Nu a fost nimeni ucis în Naşul?
De ce ai omite asta?
Aşa că l-am rescris şi am inclus o crimă.
Atunci a devenit HBO foarte interesat de serial.
Nu a fost doar: „Trebuie să pui o crimă”.
Trebuia să facă parte din poveste.
Trebuia să fie parte integrantă din naraţiune şi din cultură.
Am avut o întâlnire importantă cu David.
Impresia mea a fost: „Bine, e un tip de la reţea,
dar ne-a arătat deja în scenariile sale
că nu gândeşte doar ca un tip de reţea tradiţional.”
Iar viziunea lui asupra lumii se vedea imediat.
Cunoştea personajele astea ca în palmă.
Am acceptat fără ezitare să facem episodul pilot.
Vreţi să continuaţi de aici sau...
La casting, nu prea reacţionez deloc. Adică, spun: „E foarte bine”.
- E foarte bine. - Mersi, Dennis.
„Mulţumesc mult”, iar oamenii pleacă.
Procesul de casting e lung.
- Să încep? - Când doreşti.
A fost un mic-dejun lucrativ.
O companie de salubritate m-a chemat la consultanţă.
Big, care e treaba cu Triboro Towers?
Managerul şantierului vrea să reînnoiască contractul cu Dick.
Managerul vrea să reînnoiască contractul cu Dick.
Managerul şantierului vrea să reînnoiască contractul cu Dick.
Managerul şantierului vrea să reînnoiască contractul cu Dick,
dar fraţii ăştia Kolar...
Să încercăm din nou! Stai să mă energizez. Sunt foarte obosit.
Da, fraţii Kolar
sunt nişte imigranţi cehoslovaci sau ceva de genul ăsta.
Ar economisi aproape un milion pe an
dacă Kolar ar transporta gunoiul, şi nu Dick.
Dau cu 40 de ori mai mult ca să elimine concurenţa.
Păi, asta e chestia, nu vor. Au spus că dacă le pot spune...
...şefilor comunişti din Cehoslovacia să se ducă dracului,
ne poate spune şi nouă.
Şi în Republica Cehă iubim carnea de porc.
Aţi gustat vreodată cârnaţii noştri?
Eu credeam că singurii cârnaţi sunt cei italieni şi Jimmy Dean.
Vezi câte înveţi când cunoşti şi alte culturi?
Unchiul Uvzen nu ştie că am venit.
Dar dacă facem progrese azi, va trebui să îi spun.
Trebuie să facem, nu?
Adică, trebuie să oprim nebunia.
Sectorul deşeurilor se schimbă.
Noi suntem generaţia tânără. Avem multe probleme în comun.
Sectorul deşeurilor se schimbă, da?
Generaţia tânără. Avem multe probleme în comun.
Emil.
Unde ai făcut liceul? În Polonia?
Nu sunt polonez.
Ce este Cehoslovacia?
Este un tip de polonez, nu?
Am venit în această ţară la nouă ani. Am mers la West Essex.
Hai, frate jucai fotbal cu vărul meu Gregory.
- A mers la Boonton. - Unde e marfa?
Da.
Motivul vizitei. Am pregătit totul pentru tine.
Gustă marfa, Email!
Emil.
Tăiaţi!
Am tăiat.
Pe atunci, ideea unui serial la HBO
nu era legată de prestigiu.
Ca să fiu sincer, era un fel de subsol al televiziunii.
Chiar era.
Dar mi-a plăcut personajul. Mi se părea foarte distractiv.
Numele lui era Dean Moltisanti când am citit prima dată scenariul.
Sincer să fiu, nu ştiam cine e David Chase.
Şi nu ştiam că e italian când i-am văzut numele pe scenariu.
M-am gândit: „Cine este tipul ăsta
care face un serial despre italieni?”
Nu ca Scorsese şi Coppola, care aveau origini italiene.
Dar am muncit din greu şi m-am dus la David.
David este extrem de rezervat.
A venit Michael, şi a fost grozav, dar eu m-am purtat complet normal.
Foarte bine.
Şi am plecat gândindu-mă: „N-o să iasă.”
„Cui îi pasă? Nici nu e italian. Ce ştie el?”
Zice: „Cine naiba e tipul ăsta? Nici nu e italian. Dă-l dracului!”
Dar...
CASA LIVIEI - ZIUA
Cine e?
Ai încuiat uşa după tine.
Aveam impresia că am văzut deja 100 de actriţe.
Ăsta e un azil de bătrâni.
Au venit toate şi au jucat rolul de mamă italiană nebună.
Nu mă duci la azil.
Am văzut femei în aziluri bolborosind ca nişte idioate.
Şi nu au fost nici pe departe.
Şi pentru că era bazat pe mama, ştiam cât de departe erau.
Dar apoi a intrat Nancy Marchand.
Eu o ştiam ca doamna Pynchon, editoarea ziarului din Lou Grant.
Vă reamintesc, dle Grant, că acest ziar nu este The New York Times.
Oricând îl iau, îmi amintesc de asta.
Şi eu la fel.
Mi-aş dori să avem resursele lor, dar adevărul e că nu le avem.
- Dacă vreţi să mă retrag, o voi face. - Nu am spus asta.
Dar am nevoie ca voi să-mi spuneţi că putem câştiga dacă mergem la tribunal.
- Să arăt tăbliţa şi toate cele? - Nu.
Am crezut că e o nebunie, că nu va merge.
Dar a deschis gura şi gata.
Eşti cu vârstnici activi de vârsta ta.
Fac tot felul de lucruri. Merg în diverse locuri. Ies la dans.
Dar le-am văzut pe bietele femei din azil bolborosind ca nişte idioate.
Mănâncă-ţi vinetele!
Am zis: „Dumnezeule!” Era perfectă pentru rol.
Dacă unchiul are treabă cu Arthur, şi nu vreau să ştiu despre ce e vorba,
atunci ştie ce face.
Iar eu nu ştiu.
Ei bine, tot ce ştiu e
că fiicele ştiu să aibă grijă de mamele lor mai bine decât fiii.
Da, şi am cumpărat CD-uri pentru un disc stricat.
Toată lumea zicea că nu e nimeni ca mama mea.
Dar când toate rudele au început să urmărească serialul, au spus:
„Doamne, asta e mătuşa Norma! Asta e mama ta.”
Am spus: „Nu zău!”
Era de parcă o imita.
Şi aştept să te văd diseară
la petrecerea lui Anthony Jr. cu ziti la cuptor.
Doar dacă sunt luată şi adusă înapoi acasă.
Nu conduc când se anunţă ploaie.
Toată cariera mea, sau aproape toată,
am jucat rolul doamnei de bun-gust.
Şi îmi place foarte mult
să joc rolul unei astfel de scorpii,
pentru că nu am niciodată ocazia să fac asta.
E bine să conduci. Altfel îţi ieşi din mână. Plec la muncă.
Sigur.
Fugi!
- Citeşti replica. - Nu o am.
Iniţial, am dat probă pentru cinci roluri diferite.
Cine era femeia din seara asta?
Am dat probă pentru amanta lui Tony Soprano.
Ai refăcut groapa de gunoi?
Nu mă trata ca pe un copil!
Ştiu că e ceva mai intim.
Cine era femeia din seara asta de la restaurant?
Sper că nu te joci cu pălăria aia.
Până la urmă, au ales pe altcineva.
Foarte bine.
Dar David m-a plăcut.
Cred că îi plăcea faptul că eram italiancă şi poate că eram drăguţă,
dar nu ştiam că avea vreo legătură cu italienii.
Credeam că e despre operă.
Este inacceptabil.
Aveam o rezervare la ora opt făcută acum două săptămâni.
După cum v-am explicat, oamenii nu-şi părăsesc mesele
şi sunt cinci grupuri în faţa dvs.
Nu am dat probă pentru rolul de plasatoare.
Am primit un telefon. „Vrei să joci acest rol?”
Şi am spus: „Sigur”.
Dar aveam o amărâtă de replică şi n-am putut s-o spun.
Dle Borglund, vi se pregăteşte chiar acum masa.
Fiindcă aveam mari emoţii să fiu lângă Lorraine după Băieţi buni.
Karen. Eram cu Karen. Muream.
A început să mă atingă. Să pună mâna pe mine.
I-am spus să se oprească. Nu s-a oprit. L-am lovit şi eu.
Apoi s-a înfuriat rău.
Lorraine era singura din distribuţie care putea fi considerată vedetă.
Jucase în Băieţi buni şi în alte filme.
Dar, la început, cei de la casting au adus-o pentru rolul Carmelei.
El şi cei de la HBO au discutat cu siguranţă despre Carmela.
Dar eu am vrut s-o joc pe dr Melfi.
Iar David a fost un pic surprins.
„De ce vrei să fii Melfi?”
Am spus: „Sunt o femeie diferită faţă de cum eram acum câţiva ani,
când eram Karen Hill în Băieţi buni.
Nu vreau să mai joc acel rol.
Dr Melfi mă intrigă. Am făcut terapie.”
- Ai făcut terapie. - Categoric.
Aşa că David şi cu mine am vorbit mult despre terapie.
Şi cred că nu am văzut niciodată o italiancă educată.
Asta mă bucură.
Şi nu cred că Tony ar vorbi cu cineva care nu este italian.
Şi am rămas dr Melfi.
I-am spus: „Bine, dar va trebui să stai nemişcată, cu mâinile în poală.
Să vorbeşti mai încet.”
- E bine, David? - Da.
- Bine. - Am înţeles.
Grozav. Bine.
Mereu a trebuit să mă străduiesc să-mi înăbuş toată lejeritatea.
Şi am încercat să o acopăr pe Lorraine, astfel încât Melfi să iasă la iveală
într-un mod foarte diferit de ceea ce sunt eu.
E foarte diferită de mine.
Eu nu sunt deloc ca Melfi. În nicio situaţie.
Atacurile de anxietate sunt urgenţe psihiatrice reale.
Conduci o maşină, să zicem.
Să îţi spun ceva!
Astăzi, toţi merg la psihiatri şi la consilieri.
Se duc la Sally Jessy Raphael şi vorbesc despre problemele lor.
Ce s-a întâmplat cu Gary Cooper?
Tipul puternic, tăcut.
Era american.
Tipul ăsta nu era în armonie cu sentimentele sale.
A făcut ce trebuia să facă.
Făceam casting pentru Tony.
Am început în LA şi ne-am mutat la New York.
Am văzut mulţi oameni, dar nu reuşeam să-l găsim.
Să te ia dracu', nu?
Dar apoi i-am cerut lui Steven Van Zandt să dea probă pentru Tony.
- Eşti gata? - Iată-l, o adevărată vedetă rock!
Asta a însemnat mult pentru mine.
Ascultam albumele lui Springsteen, mă uitam la italianul ăsta mic
şi ziceam: „Cine e ăsta? Seamănă cu Pacino.”
Vreau să precizez
că nu era absolut nimic neobişnuit
în felul cum se îmbrăcau The Rascals.
Însă, chiar înainte de casting,
eu şi soţia mea ne uitam la Rock & Roll Hall of Fame,
iar Stephen Van Zandt îi prezenta pe The Rascals.
Nu e nimic ciudat în asta.
Îmbrăcat într-un costum Rascals.
Pe The Rascals i-am văzut prima dată la Keyport Roller Drome
în Keyport, New Jersey.
Aşa e.
Nu erau săli de concerte. Nu erau nici arene.
Trupele rock cântau la patinoare, acolo unde le era locul.
I-am spus: „Tipul ăsta trebuie să apară în serial”.
Şi la cum se vinde rockul, la anul s-ar putea să ne întoarcem la patinoare.
Nu ştiu, dar...
Primesc multe scenarii de muzică, nu pentru actorie, nu am fost actor.
Şi mă sună David Chase. Răspund la telefon.
Cum a fost prima conversaţie?
Păi, a fost un pic ciudat, pentru că el a spus: „Ce crezi?”
Am zis: „ E un scenariu grozav. La ce fel de muzică te gândeşti?”
El zice: „Nu, vrem să joci în el.”
I-am spus: „ Nu sunt actor. Adică...
Nu e ceva obligatoriu în chestia cu televiziunea?”
Iar el spune: „Ba eşti actor.
Doar că încă nu ştii asta.”
Aşa că am spus: „Bine, păi, poate că aici vorbeşte destinul.”
Să vă spun ceva!
În zilele noastre, toată lumea merge la psihiatri şi la consilieri.
Toţi sunt la Sally Jessy Raphael, spunându-le tuturor problemele lor.
Ce s-a întâmplat cu Gary Cooper?
Da, tipul puternic şi tăcut.
Acela era un american.
Nu era conectat la sentimentele sale. A făcut ce trebuia să facă.
Iar acei oameni ştiau
că, dacă Gary Cooper devine conştient de sentimentele sale,
nu-l vor mai putea face să tacă.
Disfuncţie încolo, disfuncţie încoace, disfuncţie vaffanculo.
Lectura lui a fost bună. Nu mai văzusem niciodată aşa ceva, serios.
Şi m-am gândit că ăsta ar putea fi Tony Soprano.
Dar, în cele din urmă, cred că HBO i-a spus lui David: „Uite, e în regulă,
dar nu ne vom baza pe un tip care nu a mai jucat niciodată, da?”
El a spus: „ Bine.
Atunci o să scriu pentru tine un rol care nu există.”
Mi-am zis: „Tipul ăsta e nebun.
- E chiar... - Acţiune!
Sandrine, această masă bea gratis toată noaptea.
Dar nu a creat un rol de aghiotant sau de consigliere.
Am fost mai mult sau mai puţin un proprietar de club atunci.
- Să mai tragem o dată! - Marcaţi!
A fost foarte dificil să găsim un tip pentru Tony.
Să îţi spun ceva!
În zilele noastre, toată lumea merge la psihiatri şi la consilieri.
Toţi sunt la Sally Jessy Raphael, spunându-le tuturor problemele lor.
Ce s-a întâmplat cu Gary Cooper?
Tipul puternic, tăcut. Ăsta era un american.
Nu era conectat la sentimentele sale. A făcut ce trebuia să facă.
Nu ştiau că, odată ce Gary Cooper va fi conştient de sentimente,
nu l-ar mai fi putut face să tacă.
Disfuncţie încolo, disfuncţie încoace, disfuncţie vaffanculo.
Un alt tip care s-a apropiat a fost Michael Raspoli.
Excelent.
Dar apoi, în cele din urmă, l-am găsit pe Jim.
Am primit un telefon.
David Chase voia să ne întâlnim la 08:30 sau ceva de genul.
Dar faptul că a ales să ne vedem la micul-dejun în loc de...
M-a descurajat imediat, nu ştiu de ce.
Dar ne-am simţit bine şi am râs mult de familiile şi de mamele noastre.
Apoi am dat probă,
iar la prima audiţie m-am oprit la jumătate şi am spus: „E nasol.
N-o fac cum trebuie.
Dacă vreţi să revin, o să revin şi o fac altfel.”
A plecat în mijlocul primei audiţii, a ieşit pe uşă...
făcând ca Van Morrison.
„E o porcărie. Nu o fac bine.” Şi a plecat.
Dar nouă ni s-a părut grozav.
Aşa că directorii de casting l-au convins să vină la mine acasă.
A citit scena şi a fost uimitor.
Să-ţi spun ceva!
În zilele noastre, toată lumea merge la psihiatri şi la consilieri.
Se duc la Sally Jessy Raphael, spunându-le tuturor problemele lor.
Ce s-a întâmplat cu Gary Cooper, tipul puternic şi tăcut?
Ăla era un american.
Nu-şi făcea griji pentru sentimentele lui. A făcut ce trebuia să facă.
Nu ştiau că dacă Gary Cooper vorbea despre sentimentele sale,
nu-l vor putea face să tacă.
Disfuncţie încolo, disfuncţie încoace
şi disfuncţie vaffanculo.
A fost destul de evident când a făcut-o Jim.
El era Tony.
Ştii, uneori...
viaţa e frumoasă.
Viaţa e adesea frumoasă.
Un vin Regaleali adevărat, de exemplu.
Distribuisem pe toată lumea, mai puţin pe Carmela.
Carmela.
Trebuie să mărturisesc ceva.
Cu Edie am dat proba chiar înainte să înceapă filmările.
Ce faci?
Îmi pregătesc vinul, ca să ţi-l arunc în ochi.
Mereu dramatizezi.
Hai, mărturiseşte odată! Termină cu asta!
A jucat scena din episodul pilot
în care el îi spune că ia Prozac.
Iau Prozac.
Dumnezeule!
M-am dus la un terapeut.
Doamne! Mi se pare grozav.
Cred că e minunat. E atât de curajos!
- Mi-am zis: „Uau, asta e!” - Mi se pare minunat.
De parcă eram Hannibal Lecter înainte.
Cred că e grozav.
Psihologia nu se ocupă de suflet. Asta e altceva.
Dar e un început. E ceva. O să tac acum.
O să tac.
Ştiam cine e femeia asta şi eram sigură că nu primesc rolul,
pentru că, din experienţa mea de până atunci,
dacă vrei un rol de italo-americană,
trebuie să arăţi într-un anumit fel.
Şi credeam că sunt alte femei care arată aşa
şi care primesc mai des astfel de roluri.
Dar m-am dus şi am dat probă,
iar a doua zi m-au sunat şi mi-au spus: „Ai obţinut rolul”.
Şi m-am gândit că e doar o altă producţie de mâna a treia.
Distribuţie şi filmare.
Marcaj.
Nu spune nimeni „acţiune”?
Şi acţiune!
Ştii, bunico, locul ăsta e destul de frumos.
Ce se întâmplă în spate?
Foarte bine.
L-ai sunat pe tipul de la Tribeca Towers?
DAVID CHASE: Stai să-ţi dau semnalul pentru replică.
Acţiune!
Fetelor, nu putem bea doar suc de merişoare la micul-dejun, da?
Tăiaţi! Bine.
DAVID CHASE: Acţiune!
Cum naiba se numeşte locul ăla?
DAVID CHASE: Triboro Towers.
Iisuse!
Acţiune!
Uite!
Vrea cineva îngheţată?
DAVID CHASE: Replica.
L-ai sunat pe tipul de la Triboro Towers cu contractul de transport?
Tăiaţi! Să tragem din nou imediat.
A spus de la început că vrea să regizeze?
Da, a fost o decizie importantă.
Adică, nu ştiam prea multe despre ceea ce făceam,
aşa că nu voiam să oferim nimănui atât de mult control.
El urma să fie producător executiv, scenarist, producător,
dar, dacă avea de gând să regizeze, atunci urma să fie viziunea lui.
Dar când David vorbea despre asta era clar
că povestea trăia atât de mult în inima, în sufletul şi în mintea lui,
încât ne-am gândit că trebuie să o facem.
Să-l lăsăm să regizeze.
Acţiune!
În fiecare an, la această dată, de când erai mică,
mama şi Meadow se aranjează, merg la New York Plaza Hotel la ceai...
Scena în care Carmela merge să-şi ia fiica pentru a o duce la Plaza.
Am prea multe teme.
Meadow, e mica noastră tradiţie.
Mereu ne distrăm de minune.
Sinceră să fiu, mi s-a părut o prostie încă de când aveam opt ani.
Merg doar pentru că îţi place ţie.
Îmi amintesc ceva despre cum a regizat David scena aceea.
Tăiaţi! Bine.
Atunci mi-am dat seama că e ceva personal pentru el.
Vorbeşte despre ceva ce fie s-a întâmplat cu adevărat...
Acţiune!
...fie prin care trecea în acel moment cu soţia şi fiica lui.
Dar ştiu că m-am gândit: „Aici nu e doar regie de film.
Este ceva personal”.
Vrei să-mi spui ceva?
Mamă, ştii cât de mult înseamnă să mergi la schi în Aspen?
Crezi că se va întâmpla în fiecare an?
Ca ceaiul şi biscuiţii penibili la Hotelul Plaza?
- La revedere. - Închide-mi uşa, te rog!
Şi tăiaţi!
- Tăiaţi! - Bun.
Ai avut emoţii când ai filmat episodul pilot,
la gândul că asta e şansa de a fi regizor?
Da, sigur. Fireşte că am avut emoţii.
Adică, mai regizasem ceva înainte de asta, dar da, am fost foarte emoţionat.
Am depins foarte mult de Alik Sakharov, directorul de imagine.
Îmi amintesc că era prima sau a doua săptămână de pregătire.
David intra în birou, îşi ridica picioarele,
şi privea pe fereastră cu o mină sumbră.
DIRECTOR DE IMAGINE
Eu zic: „Dave, ce faci?”
„Nu ştiu cine se va uita la rahatul ăsta.”
Păi, e un scenariu bun, frate. E un scenariu bun.
Îmi amintesc clar că a spus
că nu vrea să facem un proiect de televiziune normal.
Un fel de: „Să încălcăm toate regulile!”
Nu voiam să arate ca un serial TV.
Genul ăla de cadre sunt incredibil de plictisitoare.
De obicei, aveam un plan general, două cadre amorsă şi două prim-planuri.
Deci practic, fragmentezi scena până o ia naiba.
Nu era deloc cinematografic.
Am vorbit despre Bertolucci, am vorbit despre Coppola, Naşul,
am vorbit despre Martin Scorsese.
Am vorbit despre Polanski.
NU INTRAŢI ACCESUL INTERZIS
Limbajul din Cartierul chinezesc era foarte aproape
de modul în care am vrut să prezentăm Clanul Soprano.
Scena în care Jake Gittes conduce maşina prin livada de portocali.
Stai pe loc!
A fost un model pentru o scenă
în care Tony şi Chris urmăresc un tip în faţa unei clădiri de birouri.
Tâmpitule!
Tony, aşteaptă!
Apoi am spus: „Bun, vreau să pun camera înăuntru”.
Doi tipi lucrau acolo când trec pe lângă ei.
Şi tresar.
Lumea se întreba ce legătură are asta?
Dar a mers bine.
Şi apoi, practic, trecem la o cameră portabilă
când Tony iese din maşină şi îl loveşte pe tipul ăsta.
- Te simţi bine? - Am piciorul rupt.
E influenţat mult de Cartierul chinezesc.
Îţi dau eu un os, nenorocitule!
Unde naiba-s banii mei?
- Tăiaţi! - Vina mea.
- Nu am aşteptat suficient. - Mai tragem una.
Când faci televiziune, e o scenă după alta.
Trebuie să înveţi să te pregăteşti foarte repede,
pentru că, într-o scenă, vorbeşti cu fiul tău.
În scena următoare, baţi pe cineva.
În scena următoare, faci dragoste cu soţia ta.
Aşadar, pe tot parcursul zilei, emoţiile se schimbă constant.
Trebuie să te adaptezi foarte repede.
Despre ce vorbiţi? Am discutat despre asta.
Domnule Soprano?
Cu Lorraine şi Jim, am repetat trei zile chiar înainte de filmare.
Dar uite, rahatul ăsta pe care ţi-l spun va trece.
Opreşte-te o clipă!
Pentru el a fost ceva gen: „Care e atitudinea ta la psihiatru?”
Nu era obişnuit cu multe lucruri.
Nu-i nimic. Nu e mare lucru. E vina mea.
Şi nu dau vina... E vina mea. E concentrarea mea.
Nu trebuia să spun asta. Bună!
Ai avut vreo experienţă personală cu psihanaliza?
Da.
Deci nu inventezi, pur şi simplu?
Ştii cum e.
Am fost în unele cabinete. Nu pentru mult timp.
Dar ştii cum e să fii într-unul dintre acele cabinete.
Da. Cred că atunci când am început serialul nu ştiam.
Cred că asta m-a condus acolo.
- Te-a împins în direcţia aia? - Cu siguranţă.
Pentru cercetare sau era ceva real?
- Nu, a fost real. - A fost real.
A fost un strigăt de ajutor. Cum a fost asta?
Da, sigur.
Da, stropeşte-l cu furtunul!
- Vrei un şerveţel? - Nu, dă-l naibii!
Mă încingi şi transpir, doctore.
Jim nu fusese niciodată la terapie.
A fost amuzant să îl conduc, să îl împing,
să-l manipulez într-un fel.
A fost un moment intim.
Da, de aceea mi-a plăcut. De aceea am vrut personajul Melfi.
Am crezut că era mai intim cu mine decât cu oricine altcineva.
Şi mi-a plăcut asta.
Marcaj.
Ai sentimente puternice în această privinţă.
Să-ţi spun ceva. Am făcut un semestru şi jumătate de facultate.
Deci îl înţeleg pe Freud. Înţeleg conceptul de terapie.
Dar în lumea mea nu se întâmplă aşa ceva.
Aş putea fi mai fericit? Da. Cine nu ar putea fi?
Tăiaţi!
Acţiune!
Jim avea propriul său mod de a deveni Tony Soprano.
Înţelegea personajul.
Era o scenă în care Chris era supărat.
Tony se duce la el şi zice...
Gata cu rahatul ăsta! Ce e cu tine?
În scenariu, ceea ce am scris
sau ce mi-am imaginat a fost că Tony zice: „Hei”.
Asta îmi imaginam.
O să te omor.
Dar Gandolfini l-a ridicat de pe scaun.
Aia a venit din senin. Nu era în scenariu.
Şi tăiaţi! Al naibii de bine.
Dar în general eu îi dădeam indicaţii, iar el îmi spunea: „Ei bine, fă-o tu!”
Acţiune!
Făceam vreo prostie.
Mai târziu, i-a spus soţiei mele: „Ştii, în episodul ăla pilot
am copiat modul în care se comportă David”.
Tăiaţi!
La început, îmi amintesc că Jimmy spunea:
„Cum ştie David aşa multe despre mine?”
Poate că au existat similitudini în educaţia culturală.
David a crescut în New Jersey, Jimmy a crescut în New Jersey,
familii de italieni, o mulţime de asemănări.
Pur şi simplu s-a potrivit. Totul părea să se potrivească, nu?
David a copilărit în New Jersey,
aşa că poate lua din viaţa reală o mulţime de lucruri
şi deşi ai crede că merg, el le face să funcţioneze.
Nu a fost uşor de obţinut.
A fost un episod pilot foarte ciudat.
În mod vădit necomercial, sincer.
Hei, copii, veniţi aici! Încearcă să zboare!
Veniţi aici, puii încearcă să zboare!
Premisa de bază.
Priviţi, încearcă să zboare!
Un cârd de raţe intră în piscina unui mafiot.
Raţele pleacă, el are o cădere nervoasă.
Te simţi deprimat?
De când au plecat raţele.
Presupun.
Raţele care au venit înainte să-ţi pierzi cunoştinţa.
Să vorbim despre ele.
Asta e premisa unui serial de succes?
Nimeni nu se aştepta să fie preluat.
Dr Cosimano m-a internat.
Mi-a făcut tot felul de teste.
Au testat episodul pilot în patru locuri.
Connecticut, Dallas, alte două... Am uitat.
Şi, surprinzător, a obţinut cele mai bune rezultate în Connecticut.
Asta e aiurea.
Desigur, este plin de italieni şi...
- E lângă New Jersey. - E New Jersey, da.
Nu poţi accepta un astfel de cadou de la Tony Soprano.
- În niciun caz. - Ascultă-mă, Charmaine...
Ei au spus că testele au arătat că Charmaine Bucco, soţia lui Artie,
era reperul moral al serialului şi să ne concentrăm asupra ei.
Dar biletele au fost gratuite.
Tony e lider sindical.
Arthur, te rog, maturizează-te!
Oare mintea nu se revoltă în orice scenariu posibil
în care dentiştii îl trimit pe capul mafiei din New Jersey
la clasa întâi pe un vapor norvegian?
Haide, Arthur!
Cineva şi-a dat rotulele pentru aceste bilete.
Şi Kathy a fost grozavă, dar nu despre asta era vorba în serial.
Şi a durat o veşnicie.
Au trecut vreo zece luni până aţi dat undă verde.
A fost o perioadă lungă, pentru că era un salt mare.
Asta e înţelegerea pe care o faci cu un producător.
Îi spui: „Bine, îţi voi da milioane de dolari,
va dura câţiva ani
şi vom crea ceva, dar pot să am încredere în tine?”
În cele din urmă au spus „da” şi, sincer,
mă simt foarte recunoscător pentru asta.
Nu, nu mă bagi într-un azil de bătrâni.
Adică, eram la sfârşitul carierei.
În cele din urmă, aveam de gând să renunţ la munca în televiziune
şi să mă apuc de scris filme la comandă.
Apoi a apărut Clanul Soprano.
E ca şi cum aş fi fost în mijlocul unui ocean cumplit.
- Mamă. - Anthony, oamenii vin aici să moară.
Şi aterizasem pe o insulă pustie, o insulă frumoasă, acoperită de palmieri.
M-am gândit: „Mi-am salvat viaţa”.
Doamne!
Cineva să cheme doctorul!
Cu tine şi Clanul Soprano, HBO parcă a spus: „Dă-i drumul, omule!”
Au încredere în instinctele creatorilor.
S-a întâmplat un lucru uimitor.
Cred că am avut conceptul potrivit.
Şi au decis să aibă încredere în mine.
În dimineaţa când m-am îmbolnăvit. m-am tot gândit.
E bine să fii implicat în ceva de la început.
Am ajuns prea târziu pentru asta. Ştiu.
Dar, în ultima vreme, am senzaţia că am ajuns la final.
Ce-a fost bun s-a terminat.
Mulţi americani cred că simt aşa.
Mă gândesc la tata. Nu a ajuns pe aceleaşi culmi ca mine.
Dar, în multe feluri, i-a fost mai bine. Avea oamenii lui.
Aveau standardele lor. Aveau mândrie.
Azi, ce avem?
Când am scris începutul pilotului, vorbeam despre America.
Pur şi simplu aveam senzaţia că lucrurile merg într-adevăr la vale.
Totul e de vânzare aici.
Totul e de vânzare.
Şi, de asemenea, partea comică pentru mine a fost
că americanii au devenit atât de materialişti şi egoişti,
încât l-au îmbolnăvit pe un şef al mafiei.
De ce n-au crescut deloc încasările familiei?
Unde sunt banii?
Parcă trebuia să câştigaţi.
Aşa că mergeţi la oamenii voştri,
spargeţi nişte capete, creaţi nişte nenorociţi de câştigători acolo.
Sil, explică-mi!
Care sunt cele două afaceri care rezistă la recesiune,
din timpuri imemoriale?
Afacerea noastră şi unele aspecte din showbiz.
Dacă faci o poveste despre mafie, faci o poveste despre mafie.
Dar e şi un element de corupţie, ca în orice alt domeniu, pentru bani.
- Unde e restul de bani? - Peste tot.
Ideea este că e visul american
şi coşmarul american în acelaşi timp.
Era vorba despre bani şi moarte.
- Şi sunt legate cumva. - Corect.
Ar fi bine să-mi dai bijuteriile.
A fost capitalism în sensul cel mai crud.
Ei ştiu că nu putem aduce chitanţe. Vrei să ne fure lucrurile?
Şi era la televiziune,
adică instrumentul pe care capitalismul îl folosea pentru a vinde.
- ...noul Dodge. - Camel.
- Jell-O. - Kodak...
Ceea ce am crezut de la început a fost:
„Bine, iată-ne, sunt 50 de ani de când facem televiziune”.
Fulgi de porumb şi căpşuni.
Iar oamenilor li se vinde ceva.
La fiecare 15 minute se vindea ceva.
Prostii!
Eşti obişnuit cu asta.
Pe acel ecran, apare o faţă şi spune ceva.
Are un efect asupra ta.
Şi totul e despre bani, bani, bani.
Vreau să înţelegi că trebuie să te taxez pentru şedinţa pierdută.
Bine, fie.
Bine. Uite, poftim!
Aşa cum s-a spus în serial...
Despre asta e vorba, nu? Morţii lor de bani!
Poftim!
Şi acum nu mai aveam reclame. Eram la HBO.
Frumos, chiar acolo!
Pe oriunde am fost înainte de asta, la toate reţelele:
„Unde vrei să filmezi?”
Ziceam: „New Jersey”.
„De ce vrei să faci asta?” Ziceam: „Cred că acolo îi e locul.”
Ei ziceau: „O să coste mult, nu ştiu pentru ce”.
Apoi, când m-am dus la HBO, au spus:
„Aici scrie că se petrece în New Jersey.
Veţi filma în New Jersey, nu?”
Şi am zis: „Dumnezeule! Sunt în rai.”
M-am simţit de genul:
„La naiba cu ultimii 30 de ani, asta e!”
O reţea de televiziune l-ar filma în Los Angeles
şi ar trimite doar o echipă mică în Jersey,
apoi ar găsi locaţii pe care le-ar putea recrea
pentru a clădi acea minunată iluzie a suspendării neîncrederii.
„Chiar sunt în Jersey.”
Vom continua să filmăm în ploaie.
Îmi place când e înnorat, culorile devin frumoase, saturate şi bogate.
Am abordat această idee de a căuta locaţii,
nu pentru că erau locaţii.
Trebuia să găsim locuri care au personalitate,
care ar putea crea paralele cu personajele noastre, nu?
Trebuie doar să aduci camera şi să filmezi.
STUDIOURILE SILVERCUP
De fapt, am filmat toate interioarele în Queens şi toate exterioarele...
Am interzis ca filmările exterioare să fie în altă parte decât în New Jersey,
pentru că am vrut să fie realiste.
Cunoşteam foarte bine New Jersey.
De exemplu, în Meadowlands, combinaţia de industrie grea
şi cea mai mare zonă urbană sălbatică din lume.
Lui Marty Scorsese nu-i place serialul.
A zis: „Nu înţeleg. Sunt toţi copacii ăştia aici.”
Înainte, chestiile cu mafioţi fuseseră în Manhattan sau Brooklyn.
NAŞUL 1972, REGIA: FRANCIS FORD COPPOLA
Ştiam că există o prezenţă mafiotă în New Jersey,
copii ai căror taţi erau mari agenţi de pariuri, cămătari.
Acolo unde era Casa Soprano,
era oraşul în care ne-am mutat când eram în clasa a opta.
Erau o mulţime de păduri şi iazuri.
În acelaşi timp, un tip a fost aruncat în aer în garajul său.
A pornit maşina...
Ştiam despre toate astea şi m-am gândit că va funcţiona.
I-a dat un aspect complet diferit.
Şi cred că era o cultură diferită.
Tony era un tip din suburbii, la fel şi Carmela.
Scrie „cu pulpă”.
- Îţi place cu pulpă. - Nu aşa de multă.
Îmi place cel pe care scrie „nişte pulpă”.
- Pentru ce naiba a fost asta? - Îţi fac o listă.
Joc nou.
Are o familie obişnuită. Are copii.
Du-te, Mead! Bravo!
Fiica lui joacă fotbal.
Perete de cărămidă, iubito!
Vino încoace!
Îşi iubeşte soţia foarte mult.
Cred că ea reprezintă piatra de temelie a familiei.
Are o viaţă obişnuită.
Meseria lui este mafia. Asta e treaba lui.
Nu e corect!
Pe lângă asta, are o familie obişnuită,
care creează poate chiar mai multe probleme decât cealaltă slujbă.
Când alegi proiectele, care sunt cei mai importanţi factori, Jim?
- Ce primează? - Scenariul.
Când vi s-a dat undă verde pentru serial,
a trebuit să formezi o echipă de scenarişti.
A fost un proces dificil
să-ţi dai seama cum să lucrezi cu alţi scenarişti?
Da şi nu. Adică, am mai lucrat aşa, deci ştiam la ce să mă aştept.
Dar acum urma să fie diferit.
Nu aveam de gând să accept un scenariu normal de televiziune.
Mă tot gândeam, „Doamne, suntem liberi! Hai să aprofundăm asta.”
Cred că am venit în episodul al doilea, după episodul pilot.
A vorbit despre ceea ce avea el deja, adică un scenariu pentru sezon,
cu care a pornit mereu, dar nimic mai mult de atât.
Acum, din cauza oamenilor care vin în branşă,
trebuie să ai cinci ani în care să le spui totul
şi să ştii totul, iar noi nu ştiam nimic.
De fapt, chiar de la început, David a spus:
„Dacă nu merge, altul nu mai fac”.
Şi să mă ierte HBO, dar în acel moment nu însemnau nimic.
Nu aveau nimic popular atunci.
Şi nici ei nu ştiau dacă va funcţiona.
Dar ne-au dat libertate totală.
A fost mica noastră experienţă artistică. Aşa am perceput-o.
- Linişte, vă rog! - Linişte!
A fost multă muncă, multe ore.
Programul era cumplit, iar scenariştii se aflau pe platou,
aşa că se lucra din zori.
- Bună! - Bună dimineaţa!
Ai întârziat. Unde ai fost? Ai dormit?
Până când vedeai turnurile ieşind din New Jersey
în jurul orei trei dimineaţa.
Poate că dormi şapte ore şi o iei de la capăt,
dar când ai vârsta asta sau munceşti aşa,
ce altceva poţi face?
Toţi am lucrat aşa.
A fost cel mai distractiv lucru pe care vi-l puteţi imagina pentru toţi.
Da, sunt mândru de asta.
Încă e replica mea preferată din tot serialul.
- „Îi văd, dar nu-i cred.” - Nu, replica mea preferată era...
Nouă sute de evrei au rezistat în faţa a 15.000 de soldaţi romani.
„Şi romanii unde sunt azi?” Robin a scris această replică.
Te uiţi la ei, dobitocule.
Grozav.
Grozav. A fost grozav.
Haide, fă-o!
În episodul patru, când încercam să o găsim pe iubita lui Chris,
am adus-o iar pe Drea de Matteo să dea probă.
- Unde ai parcat? - În spate, acolo.
Eu nu traversez.
Nu m-a urmărit nimeni.
Dar nu ai şti dacă au făcut-o.
De parcă Tony Soprano s-ar ascunde pe bancheta din spate.
- Eşti atât de paranoic! - Adu maşina chiar aici!
Ştiu, e deghizat.
Ar putea fi el. Hei, Tony! Sau poate...
A primit rolul fiindcă în scenariu scria „au!” Dar ea a spus...
Au!
- Treci aici! - Dă-mi drumul!
„ Au!” Aşa. Asta a fost. Eşti angajată.
A fost grozav.
- A fost grozav. - Mulţumesc.
Am auzit asistenta spunând că ai făcut caca pe tine.
- Asta s-a întâmplat? - Adu maşina!
Chestiile astea sunt specialitatea mea, pentru că provin din Queens,
chiar dacă am încercat să las asta în urmă.
Însă, toate fetele din cartierul meu
sunt italience.
Trebuie să vorbeşti aşa. Nu te prosti!
Totul trebuie să aibă zece silabe.
Chiar o fac.
Şi totul e datorită ţie.
Şi nu puteam face accentul fără unghii.
Nu aş fi putut face nici jumătate din astea fără coafură şi machiaj.
De ce nu uiţi de muncă să fii cu mine?
Sigur.
Şi să fiu una dintre acele soţii precum Carmela Soprano,
să alăptez o grămadă de plozi,
iar apoi să-mi petrec restul vieţii la sală,
doar eu şi vergeturile mele.
Ai dreptate.
Verişoara a fost mereu isteaţă, dar la ce o ajută?
Un soţ care nici nu-ţi poate spune de unde vin banii.
Felul în care David a aranjat povestea...
şi apoi episoadele care urmau...
Eram uluită.
O sunam pe mama de la un telefon public şi îi citeam tot scenariul.
Dacă publicai un scenariu,
acesta apărea doar în momentul în care era filmat, în mare parte.
Îl citea echipa.
Ei îl citeau. Voiau să ştie.
Le făcea plăcere şi bucurie.
Când ne-am întors şi am început să filmăm primul sezon,
abia atunci, când am început să văd următoarele scenarii, mi-am dat seama...
că e ceva genial şi complex şi foarte riscant.
David spunea mereu
că în trecut televiziunea trebuia să te facă să te simţi bine.
Serialele poliţiste. De ce sunt aşa grozave?
Pentru că, în cele din urmă, tipul rău ajunge la închisoare.
Există un fel de ordine în univers.
E un fel de dreptate.
David era exact opusul.
SEZONUL 1, EPISODUL 5 „FACULTATE”
Faci parte din mafie?
Din ce să fac parte?
Cum vrei să îi spui, crimă organizată.
Ce porcărie! Cine ţi-a spus asta?
Tată, am locuit în casa asta toată viaţa.
Am văzut poliţişti cu mandate.
Te-am văzut plecând la trei dimineaţa.
Nu l-ai văzut pe Doc Cusamano plecând la trei dimineaţa la muncă?
Copiii lui Cusamano au găsit vreodată 50.000 de dolari în Krugerrands
şi un pistol automat calibru .45 când căutau ouă de Paşte?
Lucrez în gestionarea deşeurilor. Toţi presupun imediat că eşti mafiot.
Este un stereotip şi este jignitor.
Şi chiar n-aş vrea ca tu să-l perpetuezi.
Bine.
Nu există mafie.
Când au văzut al cincilea episod, cei de la HBO au zis:
„Ai creat unul dintre cele mai dinamice personaje din istoria televiziunii
şi vrei să distrugi totul.”
Ce mama naibii?
Nu-s sigur, dar cred că l-am văzut pe Fabian Petrulio.
- Aminteşte-mi cine e! - Ce, e dinaintea ta?
Tip versat, a ciripit acum zece ani când a fost arestat pentru trafic.
Nenorocitul a tras după el mulţi oameni.
Mulţi din echipa noastră.
A fost în protecţia martorilor,
apoi l-au dat afară.
Sunt soldatul tău, Antonio.
E datoria mea, aşa cum vorbim mereu.
Aşa cum a decurs totul, e decizia mea.
Trebuie să garantez personal.
Jimmy te salută din iad, nenorocitule!
PUŢINĂ TENSIUNE ÎN AER
Am adus vorba în scenariu.
LUI PETE ÎI IES OCHII DIN ORBITE. CORPUL SE ZBATE
Iar răspunsul a fost: „Când o să-l vezi, o să ai altă părere.”
- Bună dimineaţa, turnătorule. - Cine eşti? Ce e asta?
Nu mă face să râd. Proxenetule! Idiotule!
- Teddy, trebuie să putem face ceva. - Tony. Sunt Tony, nenorocitule.
Ştii în ce belele eşti acum? Ai depus un jurământ şi l-ai încălcat.
Şi apoi, când l-am văzut,
a fost chiar mai problematic decât credeam citind scenariul.
Te rog, Tony, te implor!
Jimmy te salută din iad, nenorocitule!
Chris spune: „Acum văd cât de groaznic e.
Vom pierde totul. Oamenii nu sunt... Îl vor urî.”
Ai putea avea un criminal, un ucigaş, ca protagonist?
Putem avea un antierou în rolul principal? Asta a fost marea dezbatere.
Marea mea obiecţie a fost că publicul n-o să-l placă pe Tony
şi că nu am câştigat încă dreptul ăsta.
Era doar al cincilea episod.
Am spus: „Chris, gândeşte-te!”
Cum a fost?
Avem un raport bărbaţi-femei de 48 la 52, ceea ce e minunat.
Se află în Maine şi vede un turnător.
Este şef într-un grup mafiot.
Dacă nu-l ucide pe tipul ăla,
oamenii îşi vor pierde complet încrederea sau interesul pentru el.
Deci dacă Tony nu-l omoară pe tipul ăsta,
e un mincinos, şi atunci serialul nu are credibilitate.
Şi m-am gândit că are sens.
Aşa că i-am spus lui David: „Iată care e problema, e un tip rău,
aşa că hai să găsim modalităţi de a-i da lui Tony o justificare.”
David a făcut nişte reglaje la povestea victimei.
A devenit o figură mai ameninţătoare decât la început.
Am ajuns cu toţii la concluzia:
„Eu şi Chris nu vom scrie scenariul, nu îl vom regiza”.
Deci, până la urmă,
atunci când ajungi într-un astfel de impas cu un creator de seriale,
trebuie să faci cum vrea el.
Mai bine.
Ne-au lăsat complet singuri şi am făcut nişte lucruri ciudate.
- Uau, Junior. - Junior ce?
Unul dintre episoade e despre Dominic.
Unchiului June îi place păsărica.
Îi place să facă sex oral.
Am zis păsărică? Am vrut să zic pe arătură.
Un bărbat de 65 de ani, despre asta e vorba în tot episodul.
Citesc şi zic: „Nu putem face asta.”
Ce miroase aşa?
Şi am făcut-o.
- Aţi fost la un bar de sushi? - Ce naiba spune?
Nu ştiu.
Credeam că-ţi place codul, unchiule.
De ce mănânci sushi?
Vorbeşti prea mult, ştii asta?
La sud de graniţă, pe drumul spre Mexic
Priveşte la dreapta mai mult. Mulţumesc!
Primul sezon a fost filmat în vara lui '98.
A fost difuzat în ianuarie 1999.
Credeam că am făcut o treabă bună.
Am crezut că e ceva special, însă se vor uita oamenii?
- Mike, care e numele de familie? - Imperioli.
Şi a fost o mare întrebare. Se vor uita oamenii la televizor?
- Violenţa... - Nenorocit parşiv!
...înjurăturile, nuditatea.
- Marone. - E timpul pentru baie.
Oare televiziunea are nevoie de aşa ceva?
Sincer, am crezut că va fi nevoie de opt sau zece episoade
înainte ca oamenii să se obişnuiască, fiindcă era aşa diferit.
A fost atât de diferit, da? Nu.
HBO FACE SENZAŢIE
În două, trei săptămâni, a fost un succes.
Încă de la început, recenziile au fost extrem de bune.
The Times a declarat că era cea mai mare creaţie a culturii pop din secolul XX.
Aşa a fost.
CAPODOPERĂ SCRISĂ GENIAL - REVOLUŢIONARĂ
Foarte exagerat, până la punctul în care Saturday Night Live a făcut o parodie.
San Francisco Examiner spune: „Clanul Soprano e atât de bun,
încât nici nu iau ochii de la ecran în timp ce rulează,
de teamă că va dispărea şi voi fi forţat să mă sinucid”.
Chicago Tribune prezice că Clanul Soprano va înlocui într-o zi oxigenul
ca substanţă pe care o respirăm pentru a rămâne în viaţă.”
Houston Chronicle spune: „În comparaţie cu tipul care a creat Clanul Soprano,
Michelangelo este un idiot.”
Au apărut recenziile şi toate erau foarte bune,
exceptând un tip din Miami.
MAFIOTUL LA MIJLOCUL VIEŢII E UN SUBIECT SLAB PENTRU O SERIE
Iar un alt critic a spus: „Nu ştim unde este trupul lui.
E într-un butoi undeva în Miami Bay.” Sau ceva de genul.
Noroc!
A avut atât de mult succes şi a devenit atât de popular,
încât oamenii făceau petreceri cu pizza şi se uitau la serial.
Când te gândeşti că oamenii mâncau mâncare italiană şi beau vin italian
şi se uitau la asta, în grupuri de familie...
Mă emoţionez când mă gândesc la asta acum.
În fiecare duminică, era seara Soprano, frate.
„Toată lumea să tacă dracului din gură.”
Mâncăm mozzarella şi prosciutto şi ne vom uita la chestia asta.
Am prins fulgerul într-o sticlă.
Chimia dintre actori, scenariul, cinematografia.
Hai, du-te înăuntru!
- Sper să fie deschis. - Lasă umbrela.
Artie, Slavă Domnului!
Clanul Soprano chiar a schimbat televiziunea.
Ce faci, Tony?
Dar oamenii îşi dau seama: „Poţi fi provocator.”
Ia uite şi pigmeul ăla amorezat acolo.
Să forţezi limitele.
Doamne, Artie, ne-ai salvat vieţile!
Arată bine, Artie. Mulţumesc!
Redefineşti ce sunt oamenii dispuşi şi ce vor să vadă acasă.
Futu-i!
- Hei! - Hei!
Tu ai spus „fir-ar”.
Staţi puţin.
Aş vrea să propun un toast.
Pentru familia mea.
În curând, veţi avea familiile voastre.
Şi, dacă sunteţi norocoşi, vă veţi aminti de micile momente.
Ca acesta...
care erau frumoase.
Noroc!
Primul sezon a pus totul în mişcare.
Dar a fost o presiune imensă pe David.
A ridicat ştacheta foarte sus.
Şi trebuie s-o depăşeşti în fiecare an.
A fost doar începutul.
VA URMA...
Subtitrarea: Mariana Mazilu