- Kamera. - Kamera.
Tagning.
Mr Soprano?
Ja.
Slå dig ner.
Okej.
DAVID CHASE SKAPARE AV SOPRANOS
Kan du erinra dig ditt första riktiga minne?
Mitt första riktiga minne är en dröm.
Jag antar att mamma hade såna här.
Det är som en metallgrej... med en krökning.
Handen sticker ut från väggen och man kan hänga en växt på den.
Jag gungade i den där grejen.
Det är mitt första minne. Det gjorde intryck på mig.
Kanske var det första gången jag kom ihåg en dröm,
och jag tänkte: "Wow, vad var det?
Vad sjutton pågår i mitt huvud?"
Det är lustigt hur mycket jag har glömt.
Folk påminner mig om saker som får mig att skratta.
Som: "Jag minns inte att jag gjort det eller jag minns inte vad."
Ja.
Bryt.
Jag föddes i Mount Vernon, New York, nära Bronx.
Vi flyttade till Jersey när jag var fyra.
Mammas familj var från Jersey.
Vi flyttade till min mosters hus i Boonton, en gammal krigsstad.
Man kan se var ugnarna fanns. De tillverkade muskötkulor.
En flod rinner igenom den. Det var den staden vi använde
när karaktären Vito åkte till New Hampshire.
Jag älskade den staden. Den var så mystisk.
Jag älskade att åka till New York på julen.
Rockefeller Center, julgranen, allting imponerade stort på mig.
Enorm leksaksavdelning, jultomten, tåg...
- Du satt nyss i mitt knä. - Nej, det gjorde jag inte.
Jo, så nu hamnar du på tomtens lista och får ingenting alls.
Dra åt helvete, tomten!
Jag började be pappa
att vi skulle köra hem längs West Side Highway.
För efter Lincoln Tunnel fanns det skepp i hamnen vars för
sträckte sig ut över vägen.
Det var så häftigt.
Dessutom åkte vi genom Meadowlands, med alla dess legender.
Jimmy Hoffa är begravd där ute.
Pennsylvania Station och all bråte var där ute.
Vi spelade in mycket i första säsongen där.
Vi flyttade från min mosters hus till Clifton, New Jersey.
Arbetarklass, en halvstor stad.
Sen flyttade vi till West Essex.
Min far fick en idé om att öppna en järnhandel.
Bredvid låg en kinarestaurang.
Jag såg kineser som plockade kycklingar där.
Mina föräldrar var inte så glada över det.
De gillade kinesisk mat,
men inte att vara så nära en kinarestaurang.
De sålde den järnhandeln
och köpte en järnhandel på huvudgatan i en småstad.
Min pappa jobbade mycket hårt
och de hade aldrig någon större framgång.
De hade järnhandeln i 35-40 år.
Det slet hårt på dem, men de fortsatte.
De fortsatte tills pappa blev sjuk.
Då sålde de verksamheten för 1300 dollar på auktion.
Hela livet.
De var inte lyckliga människor.
GÖR DET HÄR GÖR DET DÄR
Min mamma var svår, men hon fungerade.
Hon jobbade, kom hem, lagade mat,
men hon var vettskrämd och arg på alla.
Det var nån som ringde på sent igår kväll.
- Vem då? - Tror du jag öppnade? Det var mörkt.
Och hon hade mardrömmar som fick henne att skrika.
Hennes familj hade tio flickor och två pojkar.
Föräldrarna var från Italien, bodde i Newark.
Det var en stor italiensk familj, en mycket stor immigrantgrupp.
Vi brukade resa dit och äta middag varje lördagskväll.
De pratade ingen engelska.
Hennes pappa, min morfar Vito Bucco, lärde sig aldrig engelska.
Han vägrade. Ingen trevlig man.
Kände du att hon inte uppskattade dig?
- Min mamma? - Ja.
Hon sa så många negativa saker om mig.
Min pappa också.
Det var väldigt konstigt. Jag menar, uppskattad...
En gång var vi i bilen med mina föräldrar
och min kusin Johnny.
Jag minns inte vilken låt vi hörde, men jag trummade fingrarna i takt.
Min kusin sa: "Han borde spela trummor.
Han har bra taktkänsla."
Hon sa: "Över min döda kropp.
Den där Gene Krupa var en knarkare."
På tal om crystal meth, kolla på den grabben.
Men jag kände mig inte uppskattad. Det skulle aldrig ha fallit mig in.
- Var du rädd för henne? - Rädd för henne?
Rädd att hon skulle explodera?
Sluta säga hur jag ska leva mitt liv. Bara håll tyst.
Jag är nervös. Som barn var jag rädd. Senare blev jag nån slags råskinn.
Det räddade väl mitt liv.
Jag började hänga med ett gäng killar.
Herrejävlar.
Översittare, maffiakillar.
Vi hade springknivar, läderarmband, cigaretter...
Vi tog körkort.
Allt handlade om bilar, tjejer och alkohol.
Alkoholåldern i New York var 18 år. I Jersey 21 år.
Så vi körde dit hela tiden.
Upper East Side var lite coolt då.
Och sen The Village.
Jag minns när vi körde hem från Manhattan
och i bilen bredvid oss satt ett gäng knuttar.
Vi började svära åt varandra och kasta tallrikar.
Nån mammas tallrikar antar jag.
Detta hände i Lincoln Tunnel. Alla var fulla.
DAVID HENRY CHASE EN MAN MED LYSANDE FÖRMÅGOR
År 1964 börjar jag på college söderöver,
Wake Forest, Winston-Salem, North Carolina.
- Jag hatade det. - Varför då?
Det här ska klippas bort.
Det var i södern.
Ku Klux Klan var mycket aktiv i det området.
Den stora studentföreningen på campus var inspirerad av Robert E Lee.
Det var en baptistskola. Vi gick i kyrkan två gånger i veckan.
Ingen alkohol, inga danser, inget kortspelande.
Så varför började jag där? Jag fick avslag från Princeton.
Jag fick avslag från Dartmouth.
Min bästa kompis skulle börja på Wake Forest.
Eftersom han skulle börja där gjorde jag det också.
Vi vantrivdes båda två.
Men som tur är startade någon filmkvällar med utländska filmer.
Det var där jag såg Godard, Bergman, Fellini, La Dolce Vita.
Marcello, kom hit.
Skynda dig.
8 1/2... Jag tror inte ens jag förstod den.
Jag tror inte ens jag visste vad en filmregissör var,
men jag blev otroligt imponerad.
Ett helt nytt universum.
Jag lämnade Wake Forest för NYU och såg Cul-de-sac av Roman Polanski.
Då började jag tänka att jag kunde göra samma sak.
Det var själva konsten som var så engagerande.
Så är det.
I oktober 1965 gick min kompis på Bard College.
Jag åkte dit för att prova LSD. Det var första gången.
Jag minns att jag var vid Hudsonflodens strand
klockan två på natten och sa att jag ville göra film.
Det var då tanken först slog mig,
att jag skulle satsa på det.
- Andra tagningen, markör. - Börja.
Du, Tony. Är du okej?
Hur är det? Är du okej, David?
Ja.
Jag bara pratar och pratar. Jag kan inte fatta det.
Jag pratar för mycket.
- Nej, det gör inget. - Jo, det gör det.
Jag ångrar verkligen mängden av jävla ordbajseri från i morse.
Seriöst, jag tvivlar på det här.
Vem bryr sig? Alla personliga frågor.
Folk bryr sig.
Det är som Tony sa:
"Nostalgiska samtal är den lägsta konversationsformen."
Och jag skulle gärna gå nu.
Men jag ser vad du har gjort, allt det här...
Ja, det var ett runt kontor. Det liknar det mycket.
Jag sa ju ja till det här.
Att jag skulle vara med i din dokumentär om Sopranos.
Men jag insåg inte att den skulle handla om mig.
N.J. VÄGTULL
AVFART 13 ELIZABETH
Får jag förklara mig lite...
En del av det som intresserar mig med Sopranos
var hur personligt det var för dig, att du hade en idé
som var ett amalgam av många saker som du hade genomlevt och tänkt på.
Länge hade folk sagt till mig att jag måste skriva om min mamma.
För hon var så knasig och så rolig.
Min fru Denise sa det först.
Sen började alla andra säga: "Du måste skriva något om din mamma."
Det var 1988, jag letade jobb och David Chase hade en ny serie
som hette Almost Grown. Han behövde författare.
Så jag träffade David på Ventura Boulevard, i nån restaurang.
Jag kom dit först såklart och såg när han kom in genom dörren.
Jag tänkte: "Fan, han ser dyster ut."
Han såg så eländig ut.
ROBIN GREEN FÖRFATTARE / PRODUCENT
Han satte sig och efter tio minuter
skrattade vi så tårarna rann
för vi pratade om våra mammor.
Så vi blev vänner.
Jag sa till honom: "Du är en mäktig man."
Han fick kostymnissarna på Universal att gråta.
"Du är en så mäktig man och din mamma
får dig att bli en skrikande liten ökenråtta.
Det borde du skriva om."
Robin sa: "Du borde skriva om din mamma och en TV-producent."
Jag tänkte: "Vem vill titta på nåt sånt?"
Men om killen var en riktig hårding, då skulle det kanske funka.
- Var hårdingen redan en maffiamedlem? - Ja.
Jag ville ha De Niro och Anne Bancroft.
Först tänkte jag på den som en långfilm.
Den storyn blev sen den första säsongen.
Om en maffiaboss som går till en psykiater efter panikattacker.
Några funderingar på varför du svimmade?
- Vet inte. Stress, kanske. - Över vad?
Han har problem med sin farbror, nån slags fejd.
Du kanske styr North Jersey, men du styr inte din farbror Junior.
Han sätter sin mamma på ett äldreboende.
Du försöker ju inte tjafsa med de andra damerna här
eller prata med de trevliga herrarna här.
Du gör inte det bästa av din situation.
Varför bryr du dig? Ur syn, ur sinn.
Hans mamma tar farbroderns sida i gängkriget.
Har tre av mina capos sina mammor här?
Istället för att bo i vanliga hem med sina söner, som mänskliga varelser?
Det måste vara nåt slags sista drag.
Hans mamma konspirerar med farbrodern för att få honom dödad.
...var en gangsteravrättning som gick snett.
Och hans psykiater hjälper honom att förstå det.
Dagen före skjutningen
sa du till mig att hon fortsatte prata om
mödrar som kastade ut sina barn genom fönster.
Till slut kväver han henne.
Mamma, jag vet vad du gjorde. Din enda son.
Men sen tänkte jag att det skulle kunna funka som TV-serie.
SOPRANOS PILOTAVSNITT
Vi visade den för alla TV-bolagen.
Fox, ABC, CBS och NBC. Ingen ville ha den.
Les Moonves sa: "Manuset är mycket bra och roligt,
men ska han gå till en psykiater?
FD STYRELSELEDAMOT OCH VD FÖR CBS
Är det viktigt att han tar Prozac?"
Jag sa att det var viktigt.
Då sa han nej.
Så det dog också.
Men då föreslog jag att vi kunde gå till HBO.
Det bästa valet på TV.
Vi provade oss fram från när jag började -85.
TV på den tiden var fortfarande de tre, fyra stora bolagen,
om man räknar med Fox.
Vi såg dem inte direkt som konkurrenter,
utan snarare något att jämföra oss med.
FD STYRELSEORDFÖRANDE OCH VD FÖR HBO
Vi visste att vi måste vara annorlunda.
HBO försökte göra sig ett namn.
FD OPERATIV CHEF FÖR HBO ENTERTAINMENT
HBO var känt för boxning och filmer.
Förändringen blev The Sanders Show.
För någon har suttit i min stol.
Det kanske var mamma Björn.
Talanglösa jävel, tänk på soffan och försök att inte göra bort dig.
Den visade att HBO kunde göra något annorlunda,
kanske bättre än vad som sändes på de stora TV-bolagen.
Vi började fundera på om vi kunde producera serier.
Åh, wow.
Schillinger är hemma.
Vi tog fram Oz.
Han är inte så illa, Diane.
Vilka droger går du på?
Och Sex and the City.
I princip handlade det om en arbetsstil som innebar
att hitta duktiga historieberättare och låta dem göra sin grej.
David kom till oss och jag visste vad han hade gjort tidigare.
Han var en TV-veteran och hade jobbat med bra grejer,
men inte haft någon framgång på egen hand.
Denise och jag gifte oss 1968.
Några av mina farbröder sa diskret till mig: "Du måste härifrån.
Ditt äktenskap kommer inte hålla om du stannar kvar här."
För de visste hur mina föräldrar var.
Och egentligen menade de min mamma.
Min fru skulle inte ha klarat av det.
Min mamma var knäpp.
Så på kvällen efter bröllopet begav vi oss till Kalifornien.
Vi kör över hela landet och jag får veta
att jag fått stipendium till filmskolan vid Stanford University.
Någon sa till mig att
under hela Amerikas historia har allt slödder farit västerut.
När jag kom hit förstod jag det.
Alcatraz.
Några av de största skurkarna satt inne här.
Till och med Capone.
De fick honom för skatteflykt i brist på annat.
Han satt inne i 11 år, dog av en stroke 1947.
Men det var förstås längesen.
Jag gick på Stanford i två år.
Min examensfilm var en berättelse: The Rise and Fall of Bug Manousos.
Vi trodde att vi filmade som Godard.
Jag vet inte vad vi trodde Godard gjorde, men vi gjorde det inte.
Jag heter Manousos.
Jag är grek, eller av grekisk härkomst, hur du nu vill ha det.
Mamma, den största lilla kvinna som någonsin levt.
Nu dumpar vi liket och får det gjort.
Torka bort det där leendet, raring.
Din jävel!
Mamma, de sköt mig i ryggen.
Efter den tvååriga utbildningen
skrev jag och en kompis ett manus
som vår lärare skickade till Roy Huggins,
en stor TV-producent.
Men vi glömde bort det hela.
Denise och jag flyttade till LA, hyrde en lägenhet
och Denise började jobba på en advokatbyrå.
Jag letade jobb, men lyckades inte få något.
Till slut fick jag jobb på ett företag som hette Clover Films.
De filmerna...
REGISSERAD AV JOHN HAYES
Tio kilometer härifrån
finns en golfbana och golfklubb omgivna av tyska vakter.
Varenda jävla tysk soldat ska dödas.
En av filmerna spelades in i ett utbränt lägenhetskomplex
i Las Virgenes Canyon.
Det var ett tyskt fort eller nåt,
och beboddes nu endast av tyska prostituerade.
Jag hade en mycket liten roll,
och jag skulle vara första regiassistent,
men jag hade ingen aning om vad jag gjorde.
Och själva filmen bestod mest av mjukporr.
Jag skrev en film för Clover Films som hette Grave of the Vampire.
Nej!
Vem är du?
Jag är din son! Din son som blev till i en grav!
Ja.
Den var galen.
Under tiden jag var där fick jag höra att Roy Huggins,
som hade läst det där manuset för två år sen,
ville anlita mig för att skriva ett avsnitt.
Så jag fick mitt första jobb på TV,
en serie som hette The Bold Ones: The Lawyers.
Alla där hemma på östkusten såg mitt namn på TV.
Men jag bestämde mig inte för att lära mig att regissera,
trots att jag ville bli filmregissör.
Okej.
Jag frågade inte... Jag var kanske för generad
för att fråga A-fotografen hur han gjorde ditten och datten.
Jag fortsatte försöka skriva långfilmer i flera år,
men ingen av dem blev till film.
Jag tror det var 1973 när Writers Guild gick ut i strejk
och jag gick med i demonstrationerna vid Paramount Studios,
precis utanför DeMille-grinden.
Och det var fantastiskt att vara där.
Alla dessa professionella författare
som jag demonstrerade med.
Jag började se fram emot att demonstrera
för det fick mig att känna att jag verkligen var i Hollywood.
Jag träffade Paul Playdon som var story editor för Mission: Impossible.
Jag hade ingen agent, så Paul hjälpte mig att skaffa en.
Jag skrev kontrakt med hans agentur.
Och när strejken var över
kom TV-serien The Magician med Bill Bixby.
Bixby spelade en magiker som löste brott
och besegrade skurkarna med sjalar och hattar.
Akta!
Jag började som story editor för den serien.
Sen gick jag vidare till Rockford tar över.
Jag gjorde Lilly Harpers dröm och sen Det ljuva livet i Alaska.
Så jag var i TV-branschen.
Problemet var att man visste var gränsen gick,
men man skulle ändå testa och misslyckades varje gång.
Det var mötena med TV-bolagen som var jobbiga, hur de...
De hade en osviklig känsla...
att skälet till att du skrev det här det du älskar mest med det här,
var det de skulle satsa på.
Så eftersom jag var van vid de vanliga TV-bolagen,
blev Sopranos en maffiaserie där ingen blev dödad,
för jag trodde att de inte skulle vilja ha det.
SAMHÄLLETS FIENDE NR 1
Sen insåg jag, alla de där gangsterfilmerna med Jimmy Cagney.
Gudfadern, blev ingen dödad?
Varför skulle man utelämna det?
Så jag skrev om den och inkluderade ett mord.
Det var då som HBO verkligen blev intresserade av serien.
Det var inte bara att slänga in ett mord.
Det behövde vara en del av handlingen.
Det måste vara en väsentlig del av berättelsen och kulturen.
Vi hade ett viktigt möte med David.
Mitt intryck var: "Här har vi en TV-kille,
men han har redan visat oss med sitt skrivande
att han inte tänker enbart som en traditionell TV-kille."
Man kunde direkt se hans syn på världen.
Karaktärerna var som en andra hud för honom.
Det var lätt att säga ja till ett pilotavsnitt.
Vill du ta det härifrån eller...
Vid rollbesättningar visar jag inget. Jag kan säga: "Det var jättebra."
- Det var jättebra. - Tack, Dennis.
Tack så mycket, sen går de.
Rollbesättning är en lång process.
- Ska jag börja? - När du är redo.
Jag hade ett frukostmöte.
Jag kallades in som konsult av ett sopbolag som jag representerar.
Okej Big, vad handlar Triboro Towers om?
Platschefen vill förnya sitt kontrakt med Dick.
Platschefen vill förnya sitt kontrakt med Dick,
men de där bröderna Kolar...
Vi provar igen. Mer energi. Jag är väldigt trött.
Ja, bröderna Kolar.
De är tjeckoslovakiska immigranter eller nån sån skit.
De skulle spara nästan en miljon per år
om bröderna Kolar skötte sophämtningen och inte Dick.
De betalar fyrtio gånger mer i månaden för ett stopp.
Men det kommer de inte göra. De sa att om de kan säga att...
...kommunisterna i Tjeckoslovakien kan dra åt helvete,
så kan han säga till oss.
I Tjeckiska republiken älskar vi också fläsk.
Har du smakat våra korvar?
Jag trodde de enda korvarna var italienska och Jimmy Dean.
Ser du vad du kan lära dig när du korsar kulturer?
Min farbror Uvzen vet inte att jag är här.
Men om vi gör framsteg här ikväll måste jag berätta för honom.
Vi måste göra framsteg, Emil.
Vi måste stoppa galenskaperna.
Sopbranschen förändras.
Vi är den yngre generationen. Vi har gemensamma problem.
Sopbranschen förändras.
Den yngre generationen. Vi har gemensamma problem.
Emil.
Var gick du på highschool? Polen?
Jag är inte polack.
Vad är Tjeckoslovakien?
Det är väl en slags polack?
Vi kom till USA när jag var nio. Jag gick på West Essex.
Du brukade spela football mot min kusin Gregory.
- Han gick på Boonton. - Var är grejerna?
Ja.
Anledningen till ditt besök. Jag har förberett det åt dig.
Testa produkten, Email.
Emil.
Bryt.
Tagning slut.
Tanken med en serie på HBO vid den tiden,
det fanns ingen prestige i det.
Helt ärligt var det som en TV-loppis.
Verkligen.
Men jag älskade karaktären. Han var verkligen rolig.
Han hette Dean Moltisanti när jag först läste manuset.
Jag visste inte vem David Chase var, ärligt talat.
Inte heller att han var italienare, utifrån hans namn på manuset.
Det fick mig att undra: "Vad är det för en kille,
som skriver en serie om italienare." Utan att vara det.
Scorsese och Coppola var italiensk-amerikaner.
Men jag jobbade hårt på det och provspelade inför David.
David har ett pokeransikte.
Michael kom in och han var jättebra, men jag höll minen.
Mycket bra.
Jag gick därifrån och tänkte: "Det här blir inte av."
"Vem bryr sig? Han är inte italienare. Vad vet han?"
Han sa: "Vem fan är han? Han är inte italienare. Åt helvete med honom."
Men...
LIVIAS HUS - DAG
Vem där?
Du låste precis dörren efter dig.
Det kändes som att vi träffade hundra skådespelerskor.
Det här är ett äldreboende.
Alla kom in och visade upp sin galna italienska mamma.
Du sätter inte mig på ett äldreboende.
Jag har sett kvinnor på äldreboende som är babblande idioter.
Och de kom inte ens i närheten.
Eftersom det var baserat på min mamma visste jag hur avlägset det var.
Men så kom Nancy Marchand.
Jag kände henne som mrs Pynchon, tidningsutgivaren i Lou Grant.
Får jag påminna er, den här tidningen är inte The New York Times.
Det påminns jag om varje gång jag slår upp den.
Även jag, sir.
Jag önskar vi hade deras resurser, men det har vi inte.
- Vill ni att jag backar, så säg det. - Det sa jag inte.
Men jag vill att ni berättar för mig om vi kan vinna i rätten.
- Ska jag göra en klappa och allt? - Nej.
Jag tänkte att det var galet. Det skulle aldrig funka.
Men så började hon prata, och pang.
Du är med aktiva seniorer i din ålder.
De gör saker. De åker på utflykter. De åker och dansar.
Jag ha sett kvinnor på äldreboende som är babblande idioter.
Ät din aubergine.
Och jag kände att hon var perfekt för rollen.
Om din farbror gör affärer med Arthur,
och jag vill inte ens veta vad,
då vet han vad han gör.
Men inte jag.
Allt jag vet är...
att döttrar tar bättre hand om sina mödrar än söner.
Jag kom med presenter, men får bara gnäll tillbaka.
Alla sa jämt att det inte fanns någon som min mamma.
Men när alla mina släktingar började titta på serien sa de:
"Herregud, det är moster Norma. Det är ju din mamma."
"Jag vet!"
Det var som att hon kanaliserade henne.
Jag vill att du kommer ikväll
till Anthony Juniors kalas med din ugnsbakade ziti.
Bara om jag blir hämtad och lämnad hemma igen.
Jag kör inte när de har spått regn.
Under nästan hela min karriär
har jag spelat en smakfull dam.
Och jag uppskattar verkligen
att få spela den här stridslystna gamla kvinnan
för det får jag aldrig chansen att göra.
Du behöver köra annars glömmer du det. Jag måste jobba.
Visst.
Spring iväg bara!
- Ge henne repliken. - Jag har inte...
När jag först kom in
provspelade jag för fem olika roller.
Vem var den där kvinnan ikväll?
Jag provläste som Tony Sopranos älskarinna.
Gjorde du om soptippen?
Behandla mig inte som ett barn.
Jag vet att det är något mer intimt.
Vem var kvinnan ikväll på restaurangen?
Bäst för dig att låta bli hatten.
I slutändan valde de någon annan.
Mycket bra.
Men David gillade mig.
Kanske för att jag var italienare och kanske tyckte han jag var söt,
men jag visste inte att det handlade om att vara italienare.
Jag trodde det var om operasångare.
Det här är oacceptabelt.
Jag bokade bord till kl 20 för två veckor sen.
Sir, jag har redan förklarat, folk lämnar inte sina bord
och det är fem sällskap före er.
Jag provläste nog inte för rollen som värdinna.
Någon ringde och frågade om jag ville spela den rollen.
Och jag sa: "Visst."
Men jag kunde inte säga min enda jäkla replik...
Mr Borglund, de förbereder ert bord nu.
...för jag var så nervös för Lorraine efter Maffiabröder.
Karen. Jag var med Karen. Jag höll på att dö.
Han började röra mig. Han tog på mig.
Jag sa åt honom att sluta. Han slutade inte. Jag slog tillbaka.
Sen blev han jättearg.
Lorraine var den enda vi hade som var stjärna,
tack vare Maffiabröder och några andra filmer.
Men först tog rollbesättarna in henne för rollen som Carmela.
Carmela var något som han och HBO hade diskuterat.
Men jag ville spela dr Melfi.
Och det förvånade David.
"Varför Melfi?"
Jag sa: "Jag är inte samma kvinna nu som för flera år sen
när jag var Karen Hill i Maffiabröder.
Jag vill inte spela den rollen igen.
Dr Melfi fascinerar mig. Jag har gått i terapi."
- Du har gått i terapi. - Absolut.
Så David och jag pratade mycket om terapi.
Och jag tror inte vi nånsin har sett en utbildad italiensk kvinna.
Det gjorde mig glad.
Jag tror inte att Tony skulle prata med någon som inte var italienare.
Så det blev dr Melfi.
Jag sa: "Okej, men du kommer behöva sitta still med händerna i knäet.
Prata tyst."
- Okej, David? - Ja.
- Okej. - Jag fattar.
Toppen. Bra.
Jag behövde hela tiden hålla tillbaka all lätthet.
Jag försökte begrava Lorraine, så att Melfi kunde komma fram
på ett helt annat sätt än jag är.
Det är mycket långt från mig.
Det finns inget av Melfi i mig.
Panikattacker är legitima psykiatriska nödsituationer.
Anta att du kör bil.
Jag ska säga dig en sak.
Idag går alla till hjärnskrynklare och terapeuter.
De kommer till Sally Jessy Raphael och pratar om sina problem.
Vad hände med Gary Cooper?
Den starka tysta typen.
Han var amerikan.
Den killen var inte i kontakt med sina känslor.
Han bara gjorde det han måste.
Vi höll på att rollbesätta Tony.
Vi började i Los Angeles och fortsatte till New York.
Vi träffade en hel del människor, men det stämde liksom inte.
Vaffanculo, va?
Men jag hade bett Steven Van Zandt provläsa som Tony.
- Redo? - Där var han, en rockstjärna.
Det gjorde stort intryck på mig.
Jag brukade spela Springsteen-album och titta på den italienska killen
och säga: "Vem är det? Han liknar Al Pacino lite."
Och bara så ni vet,
så vill jag säga att det inte alls var något ovanligt
med hur The Rascals klädde sig.
Men det som hände var att precis innan rollbesättningen
tittade jag och min fru på Rock & Roll Hall of Fame,
och där är Stephen Van Zandt och introducerar The Rascals.
Inget konstigt med det.
Klädd i Rascals-utstyrsel.
Första gången jag såg The Rascals var på Keyport Roller Drome
i Keyport, New Jersey.
Just det.
Det fanns inga Fillmores. Det fanns inga arenor på den tiden.
Rock and roll spelades på skridskobanor där det hör hemma.
Jag sa: "Den här killen måste vara med i serien."
Med tanke på hur rock säljer kanske vi snart spelar där igen.
Jag vet inte, men...
Jag fick manus för musik, men jag var ingen skådespelare.
David Chase ringer. Jag tar samtalet.
Hur gick den första konversationen?
Det var lite konstigt, för han frågar: "Vad tycker du?"
Jag svarar: "Manuset är kanon, vilken musik tänkte du dig?"
"Nej, jag vill ha med dig i serien."
Jag sa: "Jag är ingen skådespelare...
Är inte det en förutsättning för hela TV-grejen?"
"Jo, du är visst en skådespelare.
Du vet bara inte om det än."
Så jag sa: "Okej, det är kanske ödet som pratar här."
Jag ska säga dig en sak.
Idag går alla till hjärnskrynklare och terapeuter.
De kommer till Sally Jessy Raphael och pratar om sina problem.
Vad hände med Gary Cooper?
Den starka tysta typen.
Det var en amerikan.
Han var inte i kontakt med sina känslor, bara gjorde vad han måste.
Och alla visste
att när Gary Cooper väl kommit i kontakt med sina känslor
skulle de aldrig få tyst på honom.
Dysfunktion hit och dit, dysfunktion vaffanculo.
Hans provspelning var bra. Jag hade aldrig sett något liknande.
Och jag tänkte att han skulle kunna vara Tony Soprano.
Men i slutändan säger väl HBO till David: "Han är okej,
men vi kan inte förlita oss på någon som aldrig skådespelat tidigare."
Han svarade: "Okej...
i så fall skriver jag en roll åt dig som inte finns."
Jag tänkte: "Wow, den här killen är galen.
- Han är verkligen..." - Tagning!
Sandrine, gratis drinkar till det här bordet hela kvällen.
Men han skrev inte in en underboss eller consigliere specifikt.
Jag var bara en klubbägare i början.
- En gång till. - Markör.
Det var väldigt svårt att hitta en kille för Tony.
Jag ska säga dig en sak.
Idag går alla till hjärnskrynklare och terapeuter.
De kommer till Sally Jessy Raphael och pratar om sina problem.
Vad hände med Gary Cooper?
Den starka tysta typen. Det var en amerikan.
Han var inte i kontakt med sina känslor, bara gjorde vad han måste.
När Gary Cooper väl kommit i kontakt med sina känslor
skulle de aldrig få tyst på honom.
Dysfunktion hit och dit, dysfunktion vaffanculo.
En annan kille som kom nära var Michael Raspoli.
Det var utmärkt.
Men så, äntligen, hittade vi Jim.
Jag fick ett samtal.
David Chase ville ses typ kl. 8.30 på morgonen.
Det kändes som ett val mellan att äta frukost istället för...
att få nobben direkt. Jag vet inte varför.
Men vi hade trevligt, vi skrattade åt våra familjer och våra mödrar.
Så jag provspelade,
och halvvägs in slutade jag och sa: "Det här suger.
Jag gör det inte rätt.
Om ni vill att jag kommer tillbaka gör jag det annorlunda."
Han gick därifrån mitt i den första provspelningen...
gjorde sin Van Morrison-grej.
"Det här är skit. Jag gör fel." Och gick.
Men vi tyckte han var jättebra.
Så våra rollbesättare bad honom att komma hem till mig,
där han läste scenen, och det var liksom, pang.
Jag ska säga dig en sak.
Idag går alla till hjärnskrynklare och terapeuter.
De kommer till Sally Jessy Raphael och pratar om sina problem.
Vad hände med Gary Cooper? Den starka tysta typen?
Det var en amerikan.
Han var inte i kontakt med sina känslor, bara gjorde vad han måste.
Men när Gary Cooper väl kommit i kontakt med sina känslor
skulle de inte få tyst på honom.
Dysfunktion hit och dit,
dysfunktion vaffanculo.
Det var ganska uppenbart när Jim gjorde det.
Han var Tony.
Vet du, ibland...
...är livet härligt.
Livet är ofta härligt.
True Regaleali, till exempel.
Vi hade tillsatt alla rollerna, men inte hittat Carmela än.
Carmela.
Jag måste bekänna en sak.
Med Edie gjorde vi provspelningen precis innan inspelningen.
Vad gör du?
Ställer vinet i rätt läge för att kasta i ditt ansikte.
Du är alltid så dramatisk.
Sätt igång och erkänn då. Få det överstökat.
Hon gjorde scenen från pilotavsnittet
där han berättar att han börjat ta Prozac.
Jag har börjat ta Prozac.
Herregud.
Jag har börjat gå i terapi.
Herregud. Det är fantastiskt.
Jag tycker det är underbart. Det är så modigt.
- Vi kände: Vi har hittat henne." - Så, så underbart.
Du kunde trott att jag var Hannibal Lecter eller nåt.
Jag tycker det är toppen.
Psykologi handlar inte om själen. Det är något annat.
Men detta är en början. Jag ska sluta prata nu.
Jag visste vem den kvinnan var och var säker på att inte få rollen,
för min erfarenhet fram tills dess hade varit
att om man ska spela en italiensk-amerikansk kvinna
måste man se ut på ett visst sätt.
Och det fanns andra kvinnor som såg mer ut så
och som oftare fick rollerna.
Men jag gick och provspelade
och nästa dag ringde de och sa att jag fått rollen.
Jag tänkte att det väl var en sån där produktion man inte kunde räkna med.
Rollbesätt och filma.
Markör.
Ska någon säga "börja"?
Och börja.
Du farmor, det här stället är ganska fint.
Vad pågår där bakom?
Mycket bra.
Ringde du killen på Tribeca Towers?
DAVID CHASE: Vänta tills jag säger att du ska börja.
Börja.
Tjejer, vi behöver mer än bara tranbärsjuice till frukost.
Bryt. Bra.
DAVID CHASE: Börja.
Vad fan heter stället?
Jösses.
Börja!
Du.
Nån som vill ha glass?
DAVID CHASE: Replik.
Ringde du killen på Triboro Towers om sopkontraktet?
Bryt! Vi kör direkt igen.
Direkt från början, sa han att han ville regissera?
Ja, det var nästa stora beslut.
Vi hade inte så mycket koll på vad vi gjorde,
så vi ville inte ge någon annan så mycket kontroll.
Han skulle vara exekutiv producent, författare och producent,
men om han också regisserade skulle det bli hans vision.
Men det var tydligt när David pratade om den
att den bodde så mycket i hans hjärta, själ och huvud
att vi bara kände att vi måste.
Låt honom regissera.
Börja.
Varje år, den här dagen, ända sen du var pytteliten,
har mamma och Meadow klätt upp sig och kört till New York Plaza...
Scenen där Carmela ska hämta sin dotter för att åka till The Plaza.
Jag har för många läxor.
Meadow, det är vår lilla tradition.
Vi har alltid så roligt.
Ärligt talat har det känts dumt ända sen jag var åtta.
Jag följer bara med för att du gillar det.
Jag minns något om Davids regi i den scenen...
Bryt. Bra.
...som fick mig att inse att den var personlig för honom.
Han pratar om något som antingen faktiskt har hänt...
Bryt.
...eller något som han gick igenom med sin fru och dotter just då.
Men jag minns att jag tänkte: "Det här är inte bara en regissör.
Det här är personligt."
Är det något du vill säga till mig?
Mamma, har du nån aning om hur mycket det betyder att åka skidor i Aspen?
Tror du det kommer hända varje år?
Töntigt te och scones på The Plaza Hotel?
- Hej då. - Stäng dörren, tack.
Och bryt.
- Bryt. - Bra.
Var du nervös vid inspelningen av pilotavsnittet och tänkte
att det var din chans att bli regissör?
Ja, visst var jag nervös.
Jag hade regisserat en del tidigare, men jag var väldigt nervös.
Jag förlitade mig mycket på Alik Sakharov, A-fotografen.
Det var första eller andra veckans förberedelser inför pilotavsnittet.
David brukade komma in till kontoret, lägga upp fötterna
och se ut genom fönstret med sitt dystra humör.
ALIK SAKHAROV A-FOTOGRAF
Jag frågade: "Dave, vad är det?"
"Jag vet inte vem fan som kommer att titta på det här."
Det är ju ett bra manus, kompis.
Jag minns tydligt att han sa
att vi inte vill göra ännu ett TV-projekt.
"Vi ska bryta mot alla regler."
Jag ville inte ha TV-kameravinklar.
Kameravinklar är det tråkigaste i världen.
Vanligtvis var det en master, två over och två närbilder.
Så i grund och botten bryter man ner scenen i småbitar.
Överhuvudtaget inte filmiskt.
Vi pratade massor om Bertolucci, Coppola,
om Gudfadern, vi pratade om Martin Scorsese.
Vi pratade om Polanski.
TILLTRÄDE FÖRBJUDET
Språket i Chinatown låg
mycket nära hur vi ville presentera Sopranos.
Scenen där Jake Gittes kör genom apelsinodlingen.
Stanna omedelbart!
Den var förebild för en scen
där Tony och Chris jagar en kille utanför en kontorsbyggnad.
Skithög!
Tony, vänta!
Så jag sa att jag ville filma inifrån.
Två killar jobbar därinne när biljakten pågår framför dem.
Och de hoppar till.
Folk frågade mig vad det hade med något att göra.
Men det fungerade riktigt bra.
Sen går det över till handhållen kamera
när Tony går ut ur bilen och ger sig på den där killen.
- Är du okej? - Mitt ben är brutet.
Så där finns många influenser från Chinatown.
Jag ska ge dig ett jävla ben, din skithög!
Var fan är mina pengar?
- Bryt. - Det var mitt fel.
- Jag väntade inte länge nog. - Vi gör en till.
För TV görs scenerna direkt efter varandra.
Så man måste förbereda sig snabbt,
för i ena scenen pratar du med din son.
Och i nästa spöar du upp någon.
Och i nästa älskar du med din fru.
Så det är konstanta känsloväxlingar hela dagen.
Du måste kunna växla snabbt.
Vad pratar du om? Vi diskuterade det här.
Mr Soprano?
Med Lorraine och Jim repeterade vi i tre dagar före inspelningen.
Men allt det här jag berättar, det kommer att blåsa över.
Vänta lite.
Vilken attityd skulle han ha hos en psykiater?
Det var mycket han inte var van vid.
Det är okej. Ingen stor grej. Det är bara jag.
Jag skyller inte... Det är mitt fel. Det är min koncentration.
Jag borde inte säga så. Hej.
Har du egen erfarenhet av psykoanalys?
Ja.
Så du hittar inte bara på.
Du vet hur det känns.
Jag har suttit i såna rum. Men inte under längre perioder.
Men du vet hur det känns i ett sånt rum.
Jag tror inte jag visste när jag började med serien.
Det ledde mig rakt in i det.
- Serien förde dig dit? - Ja, definitivt.
Var det efterforskning eller på riktigt?
- Nej, det var på riktigt. - Det var på riktigt.
Det var ett rop på hjälp. Hur var det?
Ja, visst.
Ja, spola av honom.
- Vill du ha en näsduk? - Nej, för fan.
Du gör mig varm och svettig, Doc.
Jim hade aldrig gått i terapi.
Så det var lite roligt att liksom leda honom, utmana honom,
manipulera honom på nåt vis.
Det var ett intimt ögonblick.
Ja, det var därför jag älskade det och därför jag ville vara Melfi.
Han var mer intim med mig än någon annan.
Och jag älskade det.
Markör.
Du har starka känslor kring det här.
Hör här. Jag gick en och en halv termin på college.
Så jag förstår Freud och terapi som koncept.
Men i min värld är det inget jag behöver.
Skulle jag kunna vara lyckligare? Ja. Vem skulle inte det?
Bryt.
Börja.
Jim hade sin egen metod för att bli Tony Soprano.
Han förstod karaktären.
Det finns en scen där Chris sitter och tjurar.
Tony säger till honom...
Lägg av med den här skiten. Vad är felet?
I manuset som jag hade skrivit
eller föreställt mig skulle Tony säga: "Du."
Så tänkte jag mig det.
Jag ska fan döda dig.
Men Gandolfini rycker upp honom ur stolen.
Det kom från ingenstans. Det stod inte i manuset.
Och bryt. Jävligt bra.
Men för det mesta instruerade jag, och han sa: "Gör du det."
Börja.
Så jag gjorde nån jävla korkad grej.
Senare sa han till min fru: "I pilotavsnittet
härmade jag bara Davids beteende."
Bryt.
I början minns jag att Jimmy brukade säga,
"Hur kan David veta så mycket om mig?"
Kanske fanns där likheter i deras kulturella uppfostran.
Båda växte upp i New Jersey,
Italienska hem, många likheter.
Det bara passade. Allting verkade passa.
David växte upp i New Jersey,
så han kan plocka mycket från verkliga livet,
vilket kanske inte skulle funka, men han får det att funka.
Det var inte raka vägen till succé.
Det var ett märkligt pilotavsnitt.
Helt uppenbart okommersiellt, ärligt talat.
Hallå, ungar! Kom hit! De försöker flyga!
Kom hit, andungarna försöker flyga!
Grundförutsättningen.
Kolla, de försöker flyga.
Ett flock änder hamnar i poolen hos en maffiaboss.
Änderna försvinner, han får ett nervsammanbrott.
Känner du dig deprimerad?
Sen änderna försvann.
Antar det.
Änderna som föregick ditt svimningsanfall.
Låt oss prata om dem.
Är det här premissen för en succéserie?
Ingen förväntade sig riktigt att pilotavsnittet skulle bli en serie.
Dr Cosimano la in mig på sjukhus.
Det gjordes alla möjliga tester.
De testade pilotavsnittet på fyra platser.
Connecticut, Dallas, två till... Jag minns inte.
Förvånande nog gick det bäst i Connecticut.
Det här är för jävligt.
Visst, där finns många italienare och...
- Det ligger nära New Jersey. - Det är New Jersey.
Du kan inte acceptera en sån gåva från Tony Soprano.
- Inte en chans. - Lyssna på mig, Charmaine...
Testvisningarna hade visat att Charmaine Bucco, Arties fru,
var seriens moraliska mittpunkt och att vi skulle fokusera mer på henne.
Men biljetterna var gratis.
Tony är en facklig ledare.
Arthur, snälla, väx upp.
Gör inte sinnet uppror mot ett möjligt scenario
där tandläkare skickar maffiabossen av New Jersey
i första klass på ett norskt ångfartyg?
Kom igen, Arthur.
Någon donerade knäskålarna för de biljetterna.
Och Kathy var fantastisk men det var inte vad serien handlade om.
Det drog ut på tiden.
Jag tror det tog tio månader innan ni sa ja till serien.
Det tog lång tid eftersom det var ett stort steg.
För så skapas ett avtal med en exekutiv producent.
Man säger okej, jag ger dig miljontals dollar
och vi lägger ner ett antal år
på att skapa något, och litar jag på dig?
Till slut sa de ja, och jag måste säga,
att jag känner mig väldigt tacksam för det.
Nej, ni sätter mig inte på ett äldreboende.
- Du lyssnar inte... - Det är inget...
Jag befann mig i slutet av min karriär.
Jag hade tänkt sluta göra TV
och börja skriva filmer på vinst och förlust.
Sen kom Sopranos.
Det var som om jag hade befunnit mig mitt ute i ett fruktansvärt hav.
- Mamma. - Anthony, folk kommer hit för att dö.
Och jag hade landat på en öde ö, en vacker ö med palmer.
Jag kände att mitt liv var räddat.
Herregud!
Ring en läkare!
Så det som hände med dig och Sopranos var att HBO sa: "Kör igång."
De litar på skaparnas instinkter.
Det var det fantastiska som hände.
Jag antar att mitt koncept var rätt.
Och de beslöt att lita på mig.
På morgonen samma dag blev jag sjuk. Jag har funderat.
Det är bra att vara med i något från början.
Jag kom för sent för det. Det vet jag.
Men på sistone har jag fått känslan att jag kom in på slutet.
Det bästa är över.
Jag tror att många amerikaner känner så.
Jag tänker på min pappa. Han nådde aldrig så långt som jag.
Men på många sätt hade han det bättre. Han hade sitt folk.
De hade sin standard. Sin stolthet.
Nuförtiden, vad har vi?
När jag skrev pilotavsnittet pratade jag om Amerika.
Jag hade bara en känsla av att saker och ting verkligen gick utför.
Allting är till salu här.
Allting är till salu.
Och det lustiga för mig var
att amerikaner blivit så materialistiska och själviska
att det gjorde en maffiaboss sjuk.
Varför är det nolltillväxt i den här familjens kvitton?
Var fan är pengarna?
Ni ska ju tjäna pengar.
Så ni ska gå till ert folk
och slå in några jävla skallar, tjäna pengar, för fan.
Sil, förklara för mig.
Vilka två verksamheter har traditionellt varit recessionssäkra
sen urminnes tider?
Vissa aspekter av showbusiness och vår grej.
En maffiastory är såklart en maffiastory.
Men i affärer finns också korruption, allt för att tjäna pengar.
- Var är resten av pengarna? - Överallt.
Hela idén med båda är att det är den amerikanska drömmen
och den amerikanska mardrömmen på samma gång.
Det handlade om pengar och döden.
- Och de hör ihop på nåt vis. - Precis.
Bäst att du ger mig dina smycken.
Det var kapitalism i dess råaste form.
Vi har inga kvitton. Vill du att de ska stjäla skiten från oss?
Och det var på TV,
vilket var det instrument som kapitalismen använde för att sälja.
- ...New Dodge. - Camel.
- Jell-O. - Kodak...
Det jag tänkte från början var:
”Okej, här är vi nu, vi har gjort TV i 50 år.”
Corn Flakes och jordgubbar.
Och folk blir sålda något.
Var 15:e minut såldes något.
Bara en massa skit.
Man blir så van vid det.
På den där skärmen kommer ett ansikte och säger något.
Det påverkar en.
Och allt handlade om pengar.
Bara så du vet kommer jag debitera dig för sessionen du missade.
Okej, visst.
Visst. Här, varsågod.
Som det sas i serien...
Det här är vad det handlar om. Helvetes, jävla pengar.
Här.
Och nu hade vi ingen reklam längre. Vi var på HBO.
Så ja, precis där.
Vart jag än hade varit innan dess, till alla TV-bolagen,
frågade de: "Var vill du spela in?" Jag sa: "New Jersey."
"Varför vill du det?" Jag sa: "För det hör hemma där."
De sa: "Det kommer kosta en massa pengar, jag vet inte för vad."
Så när jag gick till HBO sa de,
"Det står här att det utspelar sig i New Jersey.
Du kommer väl filma i New Jersey?"
Och jag tänkte: "Herregud, himmelriket."
Jag kände verkligen:
"Skit i de senaste 30 åren, nu stämmer allt."
Ett TV-bolag skulle ha filmat i LA
och sen haft en andra inspelningsenhet i Jersey
och hitta platser som kunde fungera för att skapa
den där underbara illusionen av spänd misstro.
"Jag är faktiskt i Jersey."
Vi fortsätter och filmar i regnet.
Jag gillar när det är molnigt för då blir färgerna fina, mättade och rika.
Vi hade en tanke om att leta efter inspelningsplatser,
inte för att de var inspelningsplatser.
Vi behövde hitta platser med karaktär,
som fungerade med våra karaktärer.
Allt du behöver göra är att ta med kameran och filma.
Vi filmade faktiskt alla interiörer i Queens och all exteriör...
Inga exteriörbilder fick spelas in någon annanstans än New Jersey
för det skulle vara realistiskt.
Jag känner väl till New Jersey.
Till exempel i Meadowlands, kombinationen av tung industri
och den största urbana vildmarken i världen.
Marty Scorsese gillar inte serien.
Han sa: "Jag fattar inte. En massa träd och sånt."
Alla tidigare maffiafilmer hade varit på Manhattan eller i Brooklyn.
GUDFADERN REGI FRANCIS FORD COPPOLA
Jag visste det fanns en maffianärvaro i New Jersey,
barn vars fäder var bookmakers och lånehajar.
Familjen Sopranos hus låg
i staden vi flyttade till när jag gick i åttan.
Där fanns mycket skog och dammar.
Samtidigt som en kille sprängdes i sitt garage.
Startade sin bil...
Jag kände till allt det där och tänkte att det kan fungera.
Det gav serien en helt annan look.
Jag tror det var en annan kultur.
Tony och Carmela var förortsbor.
Det står med fruktkött.
- Du gillar fruktkött. - Inte så här mycket.
Jag gillar de som har "en del fruktkött."
- Vad fan var det bra för? - Jag kan skriva en lista.
Nytt spel.
Han har en vanlig familj. Han har barn.
Okej, Mead! Så där ja!
Hans dotter spelar fotboll.
Tegelvägg, gumman!
Kom hit.
Han älskar sin fru väldigt mycket.
Hon är familjens styrka.
Han har ett vanligt liv.
Hans jobb är maffian.
Det är inte rättvist!
Ovanpå jobbet har han en vanlig familj,
vilket skapar lika många problem, om inte fler, som det andra jobbet.
När du väljer dina projekt
vilka är de viktigaste faktorerna för dig?
- Vad kommer först? - Manuset.
Så när serien väl blev antagen
behövde du sätta ihop en författargrupp.
Var det en svår process
att komma på hur man skulle arbeta med ett gäng andra författare?
Ja och nej. Jag hade jobbat i grupper tidigare, jag visste en del.
Men den här skulle vara annorlunda.
Jag kände att jag inte bara tänkte acceptera TV-skrivande.
Jag tänkte att vi har fria händer och vi kan göra vad vi vill.
Jag kom med i avsnitt två, efter pilotavsnittet.
Han pratade om vad han hade, vilket var en båge för säsongen,
som han alltid kom in med, men inget utöver det.
Nu, på grund av att filmfolk kommer in i branschen,
tar det typ fem år då man måste berätta allt för dem
och veta allt, och vi visste ingenting.
David sa faktiskt i början:
"Funkar det inte är det mitt sista projekt."
Och förlåt mig HBO, men de var ingenstans vid den tidpunkten.
Det var en slutstation.
Och de visste inte heller om det skulle fungera.
Men de gav oss helt fria händer.
Det var vårt lilla konstnärliga experiment. Så kändes det.
- Tystnad, tack. - Tystnad, tack.
Det var hårt arbete, många timmar.
Arbetstiderna var brutala.
Författarna var på plats från gryningen.
- Trevligt. - God morgon.
Du är sen. Var har du varit? Sovit?
Ända tills man såg tornen på väg tillbaka från New Jersey
klockan tre på morgonen.
Vi fick kanske sju timmars sömn, sen körde vi igång igen.
Men i den åldern jobbar man så.
Vad annat kan man göra?
Vi jobbade alla så där.
Det var det roligaste alla hade gjort.
Jag är stolt över det.
Det är fortfarande min favoritreplik i hela serien.
-"Jag ser dem, men tror inte på dem." - Nej, min favoritreplik var...
Niohundra judar höll stånd mot 15 000 romerska soldater.
”Och romarna, var är de idag?” Robin skrev den här repliken.
Du tittar på dem, skithög.
Den är fantastisk.
Den var fantastisk.
Kom igen, bara gör det.
I avsnitt fyra, när vi försökte hitta Chris flickvän,
tog vi tillbaka Drea de Matteo för att provläsa.
- Var parkerade du? - På baksidan.
Jag går inte dit.
Ingen följde efter mig.
Du hade inte vetat om någon gjort det.
Visst, som om Tony Soprano gömmer sig i baksätet.
- Du är så paranoid. - Kör hit bilen.
Jag vet, han är förklädd.
Det där kan vara han. Du, Tony! Eller kanske...
Hon fick rollen för att i manuset stod det: "Aaj!" Men hon sa...
Aj!
- Kom hit. - Släpp mig!
"Aj!" Bara så där. Det avgjorde det. Du får rollen.
Det var jättebra.
- Det var jättebra. - Tack.
Jag hörde sköterskan säga att du gjorde nummer två i brallorna.
- Stämmer det? - Hämta bilen.
Det är min specialitet, eftersom jag är från Queens,
även om jag har försökt lämna det bakom mig.
Men alla tjejerna i mina kvarter,
det var bara italienska tjejer.
Man måste prata så här. Snacka inte skit.
Allting måste ha tio stavelser.
Jag ska verkligen göra det.
Och det är bara tack vare dig.
Jag skulle inte kunnat göra accenten utan naglarna.
Jag hade inte kunnat göra det hälften så bra utan håret och sminket.
Du kan väl sluta jobba och bara vara med mig?
Visst.
Och bli en sån fru som Carmela Soprano,
amma en hop ungar,
och sen tillbringa resten av livet på gymmet,
bara du och dina bristningar.
Du har rätt.
Min kusin är smart, men vad använder hon hjärnan till?
En make som inte kan berätta var pengarna kommer ifrån.
Sättet som David byggde storyn...
och sen få se avsnitten som kom efter.
Det var enastående.
Jag brukade ringa min mamma och läsa hela manuset.
Man publicerade ett manus
och det kom bara ut precis när det filmades, i stort sett.
Teamet läste det.
De läste det. De ville veta.
De uppskattade det.
När vi började filma säsong ett
det var först då när jag fick se kommande manus som jag insåg...
Det här är genialt och komplext, och väldigt riskabelt.
David säger alltid
att förr handlade TV alltid om att få en att må bra.
Polisserier. Varför är de så bra?
För i slutändan hamnar skurken i fängelse.
Det finns nån slags ordning i universum.
Nån slags rättvisa.
För David handlade det om motsatsen.
SÄSONG 1, AVSNITT 5 "COLLEGE"
Är du i maffian?
Är jag i vad då?
Vad du nu vill kalla det, organiserad brottslighet.
Det är skitsnack. Vem har sagt det?
Pappa, jag har bott i vårt hus hela mitt liv.
Polisen har kommit för husrannsakan.
Jag har sett dig gå ut kl. 3 på morgonen.
Går Doc Cusamano aldrig ut på patientbesök kl. 3 på morgonen?
Har Cusamanos barn nånsin hittat 50 000 dollar i Krugerrands
och en .45 automatic när de letade påskägg?
Jag jobbar med avfallshantering.
Då antar alla direkt att jag är i maffian.
Det är en stereotyp och det är kränkande.
Jag vill inte att du för vidare den stereotypen.
Okej då.
Det finns ingen maffia.
När de såg avsnitt fem sa HBO:
"Du har skapat en av TV:s mest dynamiska karaktärer
och du kommer att sabba allt."
Vad fan?
Jag tror jag precis såg Fabian Petrulio.
- Friska upp mitt minne. - Var han före din tid?
Maffiakille som blev tjallare när han åkte dit för att langa heroin.
Den jäveln satte dit en massa människor.
Många från vår familj.
Han fick vittnesskydd, sen sparkade de ut honom.
Jag är din soldat, Antonio.
Det här är min plikt, som vi alltid sagt.
Så som det här gick till är det här mitt beslut.
Jag måste göra det själv.
Jimmy hälsar från helvetet, din jävel!
DÅLIG STÄMNING PÅ LINJEN
Jag tog upp det i manuset.
PETERS ÖGON SPÄRRAS UPP. HAN KROPP VRIDER SIG.
Och svaret var, du kommer att känna annorlunda när du ser det.
- God morgon, tjallaren. - Vem är du? Vad är det här?
Skämta inte med mig. Din hallick! Din jävel!
- Teddy, vi kan säkert komma överens. - Det är Tony, din jävel.
Vet du hur illa ute du är nu? Du svor en ed och du bröt den.
Och när vi sen såg det
så var det mer problematiskt än jag trott i manuset.
Snälla, Tony, jag ber dig.
Jimmy hälsar från helvetet, din jävel.
Chris säger: "Jag ser det nu. Det är hemskt
och vi kommer att förlora allt. Tittarna kommer att hata honom."
Kan man ha en brottsling, en mördare, i huvudrollen?
Kan en anti-hjälte ha huvudrollen? Det var den stora debatten.
Min stora invändning var att tittarna inte skulle tycka om Tony,
och vi hade inte förtjänat det än.
Det här var bara det femte avsnittet.
Jag sa: "Chris, fundera på det."
Hur gick det?
Andelen män och kvinnor är 48-52, vilket är jättebra.
Han befinner sig i Maine och får syn på en tjallare.
Han är en maffiaboss.
Om han inte dödar den killen
kommer folk tappa förtroende eller intresse för honom totalt.
Så om Tony inte dödar killen
är han inte trovärdig och då är inte serien heller trovärdig.
Och jag tänkte att det kunde stämma.
Jag sa till David: "Killen var en skurk,
så vi behöver bara ge Tony lite mer rättfärdigande."
Davis gjorde några justeringar om offret.
Han blev en elakare figur än vad som varit tänkt från början.
Det vi alla landade i var
att Chris och jag varken var författare eller regissörer.
I slutändan,
när man hamnar i ett sånt dödläge med en exekutiv producent,
då måste man bara lita på dem.
Bättre.
De gav oss helt fria händer och vi gjorde en del konstiga saker.
- Wow, Junior. - Vad då, Junior?
Ett av avsnitten handlar om Dominic.
Farbror June är i muffen.
Han gillar att ge kvinnor oralsex.
Sa jag muffen? Jag menade "ruffen".
En sextiofemårig man, hela avsnittet handlar om det.
"Vi kan inte göra det här."
Vad är det som luktar?
Men vi gjorde det.
- Har ni varit på en sushibar? - Vad fan pratar han om?
Jag vet inte.
Jag trodde du gillade baccala-fisk, farbror June.
Varför äter du sushi?
Du snackar en massa skit.
Söder om gränsen, nere i Mexiko
Titta till höger. Tack.
Säsong ett filmades sommaren -98.
Och började sändas januari -99.
Vi tyckte vi gjort ett jättebra jobb,
att det var något väldigt speciellt, men skulle folk titta?
- Mike, vad heter du i efternamn? - Imperioli.
Det var den stora frågan. Kommer folk titta på det här på TV?
- Våld... - DIn falska jävel!
...svordomar, naket.
- Marone. - Dags för ditt svampbad.
Finns det utrymme för sånt på TV?
Jag trodde att det skulle krävas åtta eller tio serier
innan folk vande sig vid det, för det var så annorlunda.
Det var så annorlunda. Men, nej.
TITTARNA ÄLSKAR SOPRANOS
Inom två, tre veckor var det en succé.
Redan från början var recensionerna psykotiskt bra.
The Times sa att det var det största inom popkulturen under 1900-talet.
Det var så det var.
MÄSTERVERK BRILJANT SKRIVET - BANBRYTANDE
Till och med så Saturday Night Live gjorde en parodi.
San Francisco Examiner: ”Sopranos är så bra
att jag är rädd för att titta bort från skärmen när den sänds
av rädsla för att den ska försvinna och jag måste ta livet av mig."
The Chicago Tribune förutspår att "Sopranos en dag kommer ersätta syre
som det vi behöver för att hålla oss vid liv."
The Houston Chronicle: "Jämfört med killen som skapade Sopranos
är Michelangelo en nolla."
Recensionerna kom ut och alla lovordade oss,
utom en kille från Miami.
EN MEDELÅLDERS MAFFIABOSS ÄR EN SVAG GRUND FÖR EN SERIE
En annan kritiker sa: "Vi vet inte var hans kropp är.
I en tunna i Miami Bay nånstans." Eller nåt sånt.
A' salut'.
Den blev så framgångsrik och populär, och det bästa var
att folk hade pizzafester där de tittade på serien.
Tänk att folk där ute äter italiensk mat och dricker italienskt vin
och tittar på serien, hela familjer...
Jag får en klump i halsen av att tänka på det nu.
Varje söndagskväll var Soprano-kväll.
"Alla håller käften."
Vi åt mozzarella och prosciutto och kollade på den.
Vi lyckades skapa magi.
Kemin mellan skådespelarna, manuset, filmskapandet.
Kom igen. Gå in.
- Jag hoppas det är öppet. - Glöm paraplyet.
Artie, tack och lov.
Sopranos förändrade verkligen TV.
Vad gör du, Ton?
Folk insåg att det går att vara utmanande.
Titta på den där jävla kärlekskranka pygmén där borta.
Tänj på gränserna.
Artie, du är en hjälte.
Vackert, Artie. Tack.
Omdefiniera vad folk vill titta på hemma.
Fan.
- Hallå! - Hallå!
Du sa "fanken".
Vänta lite.
Jag vill utbringa en skål.
För min familj.
En dag kommer ni ha egna familjer.
Och om ni har tur kommer ni minnas de små ögonblicken.
Som det här...
...som var bra.
Skål.
Den första säsongen satte allting i rörelse.
Men det fanns en enorm press på David.
Han satte ribban högt.
Och den måste överträffas varje år.
Det här var bara början.
FORTSÄTTNING FÖLJER...
Undertexter: Sara Hartlow