MAFIOZAS DAVIDAS CHASE IR SOPRANAI. II DALIS
Turite nuotrauką?
„Sopranų“ karštinė piką pasiekė praeitą liepą...
2000-07-22 HARISONAS
...kai 14 000 žmonių, kurie nori vaidinti mafiozus, atvyko į atranką
niekuo neišsiskiriančiame Harisono mieste, Naujajame Džersyje.
Manoma, kad minia gali siekti nuo 10 000 iki 25 000 žmonių.
Taip, tai vyko po pirmojo sezono.
Eilės driekėsi iki pat greitkelio...
DAVIDAS CHASE „SOPRANŲ“ KŪRĖJAS
...atrodė neįtikėtinai.
- Judam, žmonės. - Merginos, į priekį.
Pasirodo, pasklido kalbos,
kad užtenka atsinešti nuotrauką.
Čia yra policininkų, gaisrininkų, mokytojų.
Kas nenorėtų šlovės ir pinigų?
Pasakysiu vieną dalyką. Aš tinku vaidmeniui „Sopranuose“.
Nerasite tikresnio italo nei aš. Daugiau tokių nėra.
Su draugu pasipuošėme,
o prieš mus dar kokie 482 000 žmonių.
Nežinau, ar turime daug šansų.
Pone, turite eiti čia, jei norite...
Išsiskirstykite!
Jei liksite, būsite suimti.
Harisono policija, sunerimusi dėl saugumo,
atranką nutraukė.
Viskas baigta, viskas baigta.
Didžioji minios dalis turėjo pasitenkinti, kad galėjo nuotrauką palikti
dėžėje ir tikėtis sėkmės.
Toje grupėje radome Džinę Sak.
Ji lankė tą pačią mokyklą kaip ir aš, tik vėliau.
Buvo kosmetologė, niekada nevaidino.
Kas čia per velnias?
Man svaigo galva. Nukrito cukraus lygis.
O kas nutiko vaisių salotoms?
Tu turėjai mesti rūkyti, bet nemetei.
Nikotinas sukelia priklausomybę!
Kas tau yra? Kodėl ant manęs rėki?
Nė sekunde neabejojai jos vaidyba.
Žinau, kad pastaraisiais metais priaugau svorio.
Matau kitas žmonas, kaip vyrai į jas žiūri.
Negi aš į tave taip nežiūriu?
Ar ne visada taip žiūrėjau?
Aš tave myliu.
Laikui bėgant,
pradėjau suvokti, kad mūsų auditorija
yra dviejų tipų.
Vieni norėjo daug dramos,
o kita grupė vadinosi
„Mažiau kalbų, daugiau darbų.“
Suderinti tai seriale nebuvo lengva,
šviesa ir tamsa keitė viena kitą,
tad turėjai būti pasiruošęs bet kam
ir netikėčiausiose vietose.
Man visuomet buvo svarbu,
kad tamsa būtų maišyta su humoru. Kai apie tai galvoju,
prisimenu save vaikystėje, pirmosiose laidotuvėse,
matantį karste mirusį senelį
ir girdintį beprotišką pokalbį,
kai viena iš mano tetų kalbėjo kvailystes.
Pagalvoji: „Ką tu čia kalbi?“
„Juk čia tavo tėvas, gulintis karste.“
Kaip rašytojui tai man paliko įspūdį.
Keista ją tokią matyti, Mariolina, pirmoji, kuri patenkino mane ranka.
Mane ir Vincentą Maniskalko. Gatvelėje už vištų turgaus.
Jaunėli.
Dieve, ką kalbu vargšės moters šermenyse?
Eime.
Apie „Sopranus“ pasakyčiau,
kad net nežinau, ar tai drama, ar komedija.
Pavyzdžiui, Tony Sirico...
jis visada vaidino rimtą gangsterį,
bet jam puikiai sekėsi komedijoje.
Ot šiknius.
Jis iš dalies atskleidė tą absurdiškumą.
- Prašau! - Visur prakeikta nuodingoji gebenė.
Aš gimiau Brukline, užaugau gatvėse.
Batuose dar yra cemento.
Puikiai pažįstu tokį gyvenimą.
Pažįstu daug vyrukų, kurie taip gyvena.
Jau pradėjo niežtėti.
Jam nereikėjo grimo, nes eidavo į soliariumus.
Turėjo tą atspindintį daiktą, kuris padėdavo įdegt.
Tai buvo tikrasis Tonis. Tonis visada buvo įdegęs.
Manau, kad mano veikėjas yra panašus į mane.
Tik niekam nesakykite.
Ar suvoki, kad, kai Keitlina baigs koledžą,
bus kokie 2027-ieji ar panašiai?
Jei ji panaši į tave, iki tada nebaigs ketvirtos klasės.
- Ką darai? - Nieko.
Nufilmuota! Labai gerai. Patikrinkite, prašau.
Tony Sirico buvo labai išrankus,
jam buvo svarbi jo išvaizda.
Niekas negalėjo liesti jo plaukų.
Stilistai negalėjo tvarkyti jo plaukų.
RAŠYTOJAS, PRODIUSERIS
Jis man viską papasakojo.
Trečią ryto mokydavosi scenarijų,
susišukuodavo plaukus, papurkšdavo kvepalus,
kad jie nusėstų ant jo,
pakartodavo tai kelis kartus, kad jie įsigertų, o tada keliaudavo.
Ką, po velnių, darai?
3 SEZONAS, 11 SERIJA
- Manai, kasim mes? - Filmavome „Pušų šilą“.
Būtent, šikniau, imkis darbo.
Žemė kieta, panaudok tą sibirietišką jėgą.
Polis su Kristoferiu nori nužudyti vyruką,
nusiveža jį į mišką, jis pabėga,
o jie pasiklysta.
Palauk.
Apėjome ratą. Kaip tai sumautai įmanoma?
Kai pirmą kartą išvystame Polį...
Noriu blizgių nagų.
...jis susitvarkęs, darosi manikiūrą.
Atsiprašysiu.
Bet iki serijos pabaigos
jis nusirita į visišką dugną.
Prakeiktas durnius.
Pamečiau batą.
Pabaigoje jis visiškai nesavas.
Pasakiau Tony Sirico:
„Tavo plaukai iš tikrųjų taip atrodytų.“
Sako: „Negadinsiu plaukų.“ Sakau: „Tony,
juk visa esmė tame, kad...
Polis atrodo prastai.“
Jis atsakė: „Gerai.“ Ir padarė taip. Tariau: „Nagi, Tony.“
Jis leptelėjo: „Gerai, niekšeli.“ Ir pats suvėlė savo plaukus.
Tariau: „Filmuokite, kol nepersigalvojo.“
Tai vienintelis kartas, kai matote tokį
- Tony Sirico. - Ant barzdos majonezas.
- Ką? - Majonezas. Majonezas!
Serialas tapo vis sudėtingesnis, su Denise nusipirkome namą Prancūzijoje,
važiuodavome ten dirbti, galvoti idėjų kitam sezonui.
Ji darbuodavosi sode,
o aš sėdėdavau ten, kol ji genėdavo,
ir pasakodavau jai istorijas.
Jos indėlis buvo išskirtinis.
Visada kurdavome 13 serijų.
Taigi, nubrėždavau 13 linijų.
Tada tarp linijų užrašydavau „Tonis“.
Ką veikia pirmoje serijoje? Ką veikia antroje serijoje?
Kas nutinka? Taip sukurdavau siužetą.
Tada pridėdavau Karmelą. Ką veikia Karmela?
Sukurdavau jos sezoną.
„Krisas.“ Visi turėdavo savo sezonus.
Kai kurie gaudavo dvi ar tris. Tonis turėdavo tiek eilučių,
kuriose surašyta viskas, kas nutiks tą sezoną.
Tada grįždavau, papasakodavau scenaristams,
kad jie žinotų, koks bus sezonas.
Susėsdavome ir sakydavome:
„Gerai, pirma serija, matau, kas parašyta,
bet apie ką ji bus iš tikrųjų?“
Mes iš tikrųjų kūrėme dramą.
Juk jie susitinka rūsyje.
Pliurpdavome taip, kaip dabar mudu.
- Taip. - Visą dieną.
Kalbamės, pliurpiame, pliurpiame,
bet iš to išeidavo daug gero.
Sėdėdavome kaip draugai,
klausdavome: „Ką vakar veikei?“
Ir tai išsirutuliodavo į istoriją arba „O man kartą nutiko taip“,
ar ką kitą...
Kartais Davidas paklausdavo:
„Ką blogiausio esate padarę savo antrajai pusei?“
Toni, tiesiog pasakyk man. Kodėl nebegalime matytis?
- Nes dulkiniesi su Ralfu. - Staiga tapai doras?
Nesu doras, bet turiu taisykles.
Tiesiog pasakodavome istorijas, tai buvo savotiška terapija.
Juk kartu dirbome daug metų.
Tame kambaryje kartu išgyvenome skyrybas,
vaikų gimimus, tėvų mirtis
ir daugybę kitų gyvenimiškų dalykų.
Aktorius yra idėjų perteikimo įrankis.
Kitame...
Papasakojau istoriją, kad, pradėjęs rašyti,
- lankiau aktorių kursus. - Ar čia vaidyba rašytojams?
Ir tai tapo pirmosios mano parašytos serijos dalimi.
Padėk man, tėveli!
Tėti, padėk! Tėveli.
Gali manimi pasikliauti. Pasitikėk manimi.
Papasakojau jiems, kad lankiausi pas aiškiaregį.
Todėl ir Polis lankėsi pas aiškiaregį.
- Čarlzas Pagano. - Iš kur, po velnių, žinai?
Jis sako, kad buvo tavo pirmasis, bet jaučiu, kad po jo buvo daug kitų.
- Ei! - Šis juokiasi.
Nuodingoji gebenė?
Jis klausia, ar vis dar niežti?
Neprasidėk. Kas tau papasakojo?
Visos mano istorijos...
RAŠYTOJAS, PRODIUSERIS
...yra iš mano asmeninės patirties,
iš stebėjimo ir klausymo.
- Greidi akligatvis, 26. - Dvidešimt šeši, gerai.
Čia užaugau. Šitam pastate.
O čia mano žymusis butas, 107-tas.
Užaugau rytų Bostone, gyvenau „Maverick Housing Projects“.
Nuo vagysčių parduotuvėse
iki kitų būdų, vaikystėje užsidirbdavome įvairiai.
Kai man buvo 13 ar 14 metų,
patekau į vietinį vyrų klubą.
Jame rinkdavosi rajono gangsteriai.
Jei jau kvies pašokti,
geriau tegul pareigūnai pasiskubina.
„Ei, vaiki, padaryk paslaugą. Iššluok grindis.“
Buvau atsakingas už kortų žaidimus.
- Aš statau. - Pridedu 400.
Už uždarų durų buvau su tais vyrukais.
Bobi, žiūrėk į mane, ne grindis.
Taigi, kai susirinkdavome
kurti tokius veikėjus kaip Bobis Bakala...
Grobis visuomet atitenka nugalėtojui.
Dink iš čia, kol nesukišau tavo citatų knygelės
į tavo storą šikną.
...ar Ričis Aprilas...
Daug meditavau apie tai galvodamas.
Apie ką?
Nepatikėtum, kaip viskas tampa aišku.
- Tu medituoji? - Aš? Medituoju?
- ...Bynzis. - Tu išprotėjęs?
Seniau buvau labiau išprotėjęs.
Bet dar esu pakankamai išprotėjęs, kad išlupčiau akį.
Kas čia vyksta, Riči?
Būtent tada galėjau pasinaudoti savo patirtimi iš tų laikų,
kai buvau su mafiozais.
Pataikavimas Toniui Soprano pagerino tavo gyvenimą.
Pažiūri į Dėdę Jaunėlį,
Tonį ar Polį Volnutsą.
Tai tikrai siaubingi žmonės.
Drįsome kalbėti apie viską, ką norėjome.
„Mes visi esame scenaristai
ir rašome apie blogus žmones, kurie daro blogus dalykus,
todėl turime blogio rasti ir savyje.“
RAŠYTOJA, PRODIUSERĖ
Kalbėjome apie tokius dalykus, kurie šiandien
- nebūtų priimtini. - Taip.
Mus laikytų rasistais, seksistais.
Ir visais kitais -istais.
Kurį laiką galvojome, kad mums reikia asistento...
supratome, kad tai neįmanoma.
O jeigu ji vilkėtų maudymosi kostiumėlį... Juokauji?
Manau, ji buvo prie durų, o tada šaukė jį...
Kaip iš aktoriaus
tapote scenaristu?
Norėjau rašyti ne todėl,
kad mano veikėjas veiktų ką nors įdomaus.
O todėl, kad man patiko visi veikėjai.
Visus juos įsimylėjau.
Iš Davido išmokau,
kad smulkmenos, detalės,
- viskas turi būti apgalvota. - Scenai reikia įdomumo...
Kartais kūrybinio proceso metu
Davidas atsistodavo ir nueidavo prie sofos,
atsiguldavo ir užmigdavo,
o mes kalbėdavomės toliau.
Iš tikrųjų jis nemiegodavo. Jis užsimerkdavo ir galvodavo.
Nebegalėdavau kalbėti, todėl gulėdavau vienas,
o jie tęsdavo savo kalbas. Taip pavykdavo ką nors sugalvoti.
Po kurio laiko jis atsikeldavo, visi nutildavo.
Jis paimdavo markerį, nueidavo prie lentos
ir užrašydavo visą istoriją.
Davidas rašo ant lentos.
Prirašo tris milžiniškas lentas.
Rašo kaip pamišęs.
Visi galvojame: „Taip, puiku“.
Patariame jam, baigiame seriją.
Išėjome pavalgyti, grįžome, jis žiūri į lentą
ir sako: „Sumautai siaubinga.“
Viską nutrina. Užtrukome valandų valandas.
Kiekvienais metais sakydavau: „Prisiminkite, pirmąsias penkias idėjas
išmesime lauk.“
„Nė nekalbėkite apie jas. Šešta idėja galbūt...“
- Tai galiojo ir man. - Taip.
„Aptarsime ją.“
„Netinka viskas, ką jau matėme.“
3 SEZONAS, 4 SERIJA
Kalbame apie svarbius dalykus.
Gyvenimą, mirtį, meilę, smurtą.
Užsikišk ir neatsisuk.
Džiaugiuosi, kad niekada neįtraukėme smurto
vien dėl smurto.
- Niekada... - Viskas priklausė nuo veikėjų.
Taip, jis buvo užsitarnautas.
Nė vienas nepersistengėme su smurtu.
Niekada nesakėme: „Reikia daugiau kraujo.“
Buvo priešingai.
- Atiduosiu visus pinigus! - Tylėk!
- Ne! Ne! - Tylėk! Tylėk.
- Ne, prašau! - Nusimauk kelnaites.
Ne, baik!
Prašau, baik!
- Ne! - Prakeikta kalė.
Ne! Ne!
Liaukis! Baik!
Melfi išprievartavimas buvo labai žiaurus
ir neįtikėtinai trikdantis,
nes dėl to jos sprendimas, ar apie tai pasakyti Toniui,
buvo dar skaudesnis, nes ką tik matėme, kas jai nutiko.
Jį paleido?
Kažkas ne ten padėjo įrodymus.
Nežinau, ką padarė tie kvailiai.
Ar jį paleido iki teismo?
Juk galiu jį atpažinti.
Tai teisinė klaida. Privalėjo jį paleisti.
- Negali būti. - Jis man taip sakė.
MĖNESIO DARBUOTOJAS CHĖSUS ROSIS
Tas bybčiulpys „mėnesio darbuotojas“ vaikšto laisvas
ir kas jį sustabdys? Jūs?
Ką pasamdyti, kad tą kalės vaiką
sudraskytų į skutelius?
Kas nutiko?
Ei, ei. Nagi. Ką padariau?
Nagi, kas yra?
Prisimenu, kad nebaigiau skaityti scenarijaus,
paskambinau Davidui ir paklausiau: „Kodėl?“
„Kodėl ją nuskriaudei?“
„Juk ji vienintelė, kuri bando...
būti gera,
mąstyti žmogiškai.“
„Kodėl ją nubaudei?“
„Taip liūdna, kad negaliu perskaityti scenarijaus.“
„Ar gali perskaityti iki galo, Lorraine?“
Pasakiau: „Gerai“. Ir tada...
Kas?
Ar nori kažką pasakyti?
Ne.
Kai ji pasakė „Ne“,
pasijaučiau lyg prislėgta tonos plytų.
Ji pasiekė kryžkelę, turi pasirinkti kelią.
Pasakysiu taip.
Ji žinojo, jei jam papasakos apie išprievartavimą...
viskas bus baigta.
Penkiolika metų ji mokėsi ne tam,
kad taptų gangstere.
Net pačios žiauriausios serijos
turėjo savotiško grožio.
Kaip serija, kai nužudoma striptizo šokėja.
3 SEZONAS, 6 SERIJA
Pasakojama apie Medou gyvenimą koledže...
Turi prezervatyvą?
...ir kitą jauną merginą, jos bendraamžę.
Serialas visada ką nors šokiruodavo.
Gerai pasijautei? Jautiesi kaip tikras vyras?
Išbandėme ribas, vertėme žiūrovus jaustis nepatogiai.
Atleiskite man, bet nebuvo išankstinio perspėjimo.
Juk norėjome nustebinti žmones,
priversti juos jaustis nepatogiai,
kad jie išmoktų su tuo susitvarkyti.
Juk toks gyvenimas.
Niekas neperspės, kada įvyks siaubingi dalykai.
Ralfas užmuša striptizo šokėją.
Reikėjo parodyti, koks jis šlykštus,
kad žiūrovai suprastų, kokius vyrukus jie palaiko.
Dabar pažvelk į save.
Buvo įdomu, nes kartais
žiūrovai imdavo galvoti:
„Tai linksmi meškinai su kuriais gali pasikalbėti
prie kiemo tvoros.“
Taip, tai tiesa, kol nesi jiems skolingas.
Tada jie visai nelinksmi. Tada jie...
Taigi, kartas nuo karto primindavome žiūrovams,
- koks iš tikrųjų yra Tonis Soprano. - Išgėrei?
Dėkui, Toni.
Nes šitas becukris šūdas
yra paskutinis gėrimas tavo gyvenime.
Prisiekiu Dievu! Mamyte, mamyte! Prašau. Toni.
Sakiau rašytojams: „Jis yra žudikas,
apgavikas, kalės vaikas...
jis tiesiog kvailys.“
Gal tau skamba beprotiškai.
Bet Tonis visada turi būti protingiausias.
Senstu, vis mažiau dalykų atrodo beprotiški.
Jis ne visada linksmas.
Tai blogas vyrukas, labai žiaurus žmogus.
Nori kavos?
Ne.
Visada maniau, kad, jei seriale trūko realistiškumo,
taip buvo, nes jis buvo tikroviškesnis už mūsų realybę.
Tonis per daug galvoja, per daug nerimauja.
Jam nutiko tai, ko jis negalėjo kontroliuoti.
Panikos priepuoliai.
Jei ne panikos priepuoliai,
nemanau, kad jis būtų ėjęs pas psichologą.
Neturiu laiko prakeiktiems priepuoliams.
Kelis mėnesius buvo gerai.
Bet jis negalėjo susimauti prieš savo vyrukus.
Žinoma, buvo ir daugiau priežasčių.
Jis sirgo depresija, bet to nesuprato ar nežinojo.
Taip pat nežinojo, kad turi daug baimių.
Ar jaučiate sąžinės graužatį dėl to, kaip uždirbate pinigus?
Taip.
Esu kaip liūdnas klounas, besijuokiantis išorėje...
verkiantis viduje.
Pavargau vien kalbėdamas apie tai.
Ilgai lankiau terapiją, todėl manau,
kad psichiatras niekada nereikalauja prisiimti atsakomybės.
Tai mane visada šiek tiek trikdė.
Galiu daryti bet ką ir sakyti:
„Supraskite, kokie buvo mano tėvai,
- todėl manęs negalima kaltinti?“ - Alio?
Teoriškai, terapija turėtų tave padaryti geresniu žmogumi.
- Klausau jūsų. - Jam padėjo tapti geresniu mafiozu.
Jis galvojo apie kitų žmonių jausmus...
kokias 20 ar 30 sekundžių.
Tik norime, kad pasikalbėtum su juo.
Juk jis yra tavo dėdė. Nagi.
Būtent.
Kaip buvo pasakyta seriale, kaip Livija pasakė: „Psichiatrija...“
Tai ne kas kita, o žydų įrankis.
Taip psichiatriją apibūdintų mano mama.
- Apie ją nieko neišmanė. - Taip.
„Melfi.“
Man buvo labai svarbu, kad ji būtų italė.
- Iš kokios bato vietos esi, mieloji? - Daktarė Melfi.
Mano tėvo šeima kilusi iš Kazertos.
Avelinas.
Mano mamai būtų patikę, jei mudu būtume pora.
Taip pat, kad nebūtų per daug įtaigi
ar užjaučianti.
Kas sieja visas moteris jūsų gyvenime?
Jūsų mamą, žmoną, dukterį?
Visos kabinėjasi prie manęs.
Ji priminė psichologę,
- pas kurią lankiausi. - Žinau, ko klausiate.
Jos visos italės. Ir ką?
Galbūt, išsipasakodamas man, iš tikro kalbatės su jomis.
Pradėjau suprasti, kad iš tikro
siekiau iš naujo patirti mamos rūpestį.
To siekėte terapijoje?
- Su ja. - Taip.
- Jaučiausi, lyg gavęs naują mamą. - Ką?
Lygiai tą patį darė ir Tonis.
Manyje radote visus dalykus, kurių jums trūksta
iš žmonos ir motinos.
Kalbat, lyg būčiau prakeiktas mamyčiukas.
Aš – suaugęs vyras.
Kadangi sėdime psichiatrės kabinete
ir analizuojame tuos vyrukus, reikia pripažinti – jam reikėjo mamos.
Mama?
Jo mama buvo kvaištelėjusi.
- Žinai mano geriausius papuošalus? - Tėčio dovanas.
Žinau, kad kai kurie buvo „Cartier“ vitrinose.
Viską atidaviau tavo pusseserei Džozefinai.
- Kas per šūdas? Geriausius papuošalus? - Jai jie visad patiko.
Manau, jie gana panašūs, todėl ir konfliktuoja.
Prakeiktai pusseserei atidavei „Cartier“ žiedus,
- o man masažinę kėdę? - Tavo žmona...
Jis stengiasi, nes yra italas, o ji yra jo mama,
bet ji žino, kaip jį suerzinti
ir nuolat tai daro.
Paklausyk, kol dar labiau nepakenkei sau
ar savo anūkų palikimui, dabar pat nustosi gyventi viena.
- Nesikelsiu į senelių namus. - Tada kreipsiuosi į teismą,
gausiu įgaliojimą
- ir perkelsiu tave ten. - Tada nužudyk mane dabar.
Pirmyn. Nagi.
Paimk didelį peilį ir nudurk mane.
Va čia. Čia. Dabar, prašau.
Skaudės mažiau nei tavo žodžiai.
Pažįstu senjorų, kurie būtų sužavėti!
Livija buvo amalgama, nesvarbu, specialiai ar ne,
ar to siekė Davidas, ar kiti,
- bet ji buvo tikra amalgama. -„Sopranų“ scenaristai
turėjo bendrą dalyką – mūsų mamos buvo vienodos.
Mano santykiai su mama buvo siaubingi.
Trumpai kalbant, mano mama
buvo šeimos uola.
Tėtis mirė ketvirtadienį, pirmadienį
ji išėjo į darbą, namie liko penki vaikai. Telaimina ją Dievas.
Bet mūsų santykiai buvo prasti.
Įstojęs į universitetą, paskambinau ir pasakiau:
„Mama, įstojau į Niujorko universitetą.“
Tuo metu gyvenau vienas, o ji atsakė:
„Duodu šešis mėnesius.“ Pasakiau: „Gerai, ačiū.“
Įstojęs į teisės mokyklą, paskambinęs tariau:
„Mama, įstojau į teisės mokyklą.“
O ji atsakė: „Dar viena tavo nesąmonė.“
Seriale yra vietų, kurias patyriau
lankydamas savo motiną. Ji gyveno senelių namuose.
- Kas ten? - Aš, mama.
Prakeikta moteriškė už sienos vis leido vandenį.
Ir vėl.
Tai mano mamą vedė iš proto.
Gana to vandens. Kiek vandens jai reikia?
Visą dieną leidžia vandenį.
Vanduo, vanduo, vanduo.
Gyvenu šalia undinės.
Tai neišgalvota.
Viskas paremta tikrais įvykiais iš mūsų gyvenimų.
Viskas prasidėjo nuo Davido ir jo gyvenimo,
bet ir mūsų gyvenimuose buvo panašių problemų ir dalykų,
kurie mus prajuokindavo ar erzindavo.
Jei jie tiko Davidui ir Toniui Soprano,
jie patekdavo į serialą.
Kai man buvo aštuoneri,
vykdavome į paplūdimį Belmonte, Naujajame Džersyje.
Vakare kažkur ėjome, lipome laiptais,
o mano tėvas nukrito ir susiplėšė kelnes.
Mano mama juokėsi kaip išprotėjus.
Štai iš kur ši scena. Dauguma žmonių nesuprato.
„Iš ko ji juokiasi? Tai baisu.“
Filmuojant pirmą sezoną, Nancy mano žmonos Denise paklausė:
„Tikiuosi, ši būtybė, kurią vaidinu, jau mirusi?“
Manau, kad jūsų motinai
ribinis asmenybės sutrikimas.
Šiems žmonėms rūpi tik jų vidinės baimės.
Tikras pasaulis ir žmonės yra tik pašaliniai dalykai.
Jie nejaučia meilės ar empatijos.
Pirminiame scenarijuje
ir paskutinėje pirmojo sezono serijoje
Melfi turėjo jam pasakyti, kad jo motina nori jį nužudyti.
Tu, sukta kale, kalbame apie mano motiną.
Jis nuvažiuoja į senelių namus,
pagriebia pagalvę
ir uždusina ją. Taip buvo filme,
taip turėjo būti ir seriale.
Tačiau Nancy sirgo plaučių vėžiu ir emfizema.
Jausdama, kad liko nedaug, ji prašė: „Davidai, leisk dirbti toliau.“
- Jūsų mama patyrė insultą. - Tai pakeitė istoriją.
Insultą?
Vakar ją labai nuliūdino žinios.
Nors tai ne mano reikalas. Tai nutiko ką tik. Gydytojai jau...
Aš gyvensiu ilgai ir laimingai, o tau neteks to patirti.
- Gerai, gana. - Nejau?
Vežkite ją, vežkite.
Stengiausi dėl tavęs, o tu nori atsikratyti manęs?
Ji jūsų nesupranta.
Ji šypsosi! Pažiūrėkite į jos veidą.
Jos veidas. Ji šypsosi.
- Nagi, nagi. - Paleiskit mane!
Taip. Todėl ji dirbo toliau.
Ne visada buvau tobula, bet visada stengiausi, kiek galėjau.
Žinau, kad tau nepatiko, nė vienam nepatiko,
kai nurodinėdavau, ką daryti.
Kūdikiai yra kaip gyvūnai. Nesiskiria nuo šunų.
Kažkas turi išmokyti skirti gėrį nuo blogio.
NEKROLOGAS NANCY MARCHAND
Netrukus ji mirė.
Ji buvo puiki.
Žmonės mylėjo Liviją. Ji sukeldavo jiems daug emocijų.
Nežinau, kiek tūkstančių kartų girdėjau:
„Visai kaip mano močiutė! Visai kaip mano teta!“
Maniau, kad mano mama, pagal kurią ji buvo sukurta,
skyrėsi nuo visų žmonių,
gyveno savo pasaulyje.
Ne visi sutaria su mamomis.
Nemaniau, kad esu toks vienas,
bet tikrai galvojau, kad mano mama buvo išskirtinė.
Dėl jos baimių, košmarų, nerimo.
Tačiau tada kai ko dar nesupratau,
nes tai sužinojau tik po daugelio metų.
Tada gyvenau Kalifornijoje. Su mama kalbėjausi telefonu.
Jai jau buvo nebedaug likę. Kalbėjomės apie mano senelį.
Pasakė: „Kaip ir su teta Louise, jis nenorėjo jos nuskriausti.“
Paklausiau: „Ką kalbi?“
Ji atsakė: „Taip, jis jai įspyrė, bet nenorėjo.“
Paklausiau: „Kaip suprast?“
Ji atsakė: „Na taip, spyrė jai į vaginą.“
Atsakiau: „Ką?“
Pakartojo: „Taip, spyrė jai į vaginą.“
Paklausiau: „Kodėl?“
„Nežinau, kitą dieną buvo jos vestuvės,
todėl jis pyko.“
Aš pagalvojau...
juk tai... Staiga viską supratau.
Prisiminiau, kaip mama per košmarus šaukdavo:
„Tėveli, užsimauk kelnes! Ne... Tėveli, užsimauk kelnes!“
Neturiu jokių įrodymų, bet jis buvo blogas žmogus,
kaip ir mano tėvo tėvas.
Kai kurie vyrai iš pietinės Italijos. Oho.
Į Holivudą atvykau kurti filmų,
tačiau patekau į televiziją,
tapau scenaristu,
dėl, sakyčiau, savo paties silpnybių.
Bijojau režisuoti, be to, kalba ėjo apie pinigus.
„SOPRANAI“
Tačiau antrojo sezono metu mano agentas pasikvietė pietų
ir pasakė:
„Noriu, kad suvoktum, jog tapai prekių ženklu.“
„Noriu, kad žinotum, jog gali kurti
visus tuos filmus, kuriuos norėjai.“
Dauguma žmonių būtų metę serialą, tiesa?
Galbūt reikėjo jį mesti.
Bet man patiko kurti „Sopranus“,
todėl likau.
Daug kalbama apie visatos kūrimą.
Kuo ilgiau kūriau „Sopranus“,
tuo mažiau galėjau žiūrėti ką nors kitą.
Nebuvo prasmės.
Jie nepriklausė mano visatai.
Joje gyveno ne tik tie veikėjai, bet ir aš pats.
- Viskas dėl veikėjų. - Kas dedasi?
Juk istorijos kyla iš veikėjų,
o toje mažoje visatoje...
vėl ir vėl
kiekvienas iš jų sudarė sutartį su velniu.
Viskas apie mirtį ir pinigus, tiesa?
- Kodėl mes turime atsikratyti kūnu? - Kas per klausimai?
Visi sudarė sutartį su velniu.
Turėjome problemą dėl skolos.
Galiu trumpam įsiterpti?
Melfi sudarė sutartį su velniu.
Nežinau, kaip klostysis ši istorija...
tačiau turiu aptarti kelias profesinės etikos taisykles.
Tai, ką man pasakojate, saugo gydytojo ir paciento konfidencialumas,
išskyrus, jei...
išskyrus, jei sužinočiau apie planuojamą žmogžudystę,
nesakau, kad išgirdau, bet jei išgirsčiau. Jei pacientas ateina pas mane
ir papasakoja istoriją, jog kažkas nukentės,
privalau pranešti pareigūnams.
- Ar turėčiau keliauti pas pareigūnus? - Teoriškai.
„Teoriškai.“
Nežinau, kas nutiko tam vyrukui.
Tik sakau.
- Argi tai ne sutartis su velniu? - Štai.
Jis yra geras žmogus, geras tėvas.
Sakėt, kad jis yra depresijos apimtas nusikaltėlis,
nevaldantis pykčio, neištikimas.
Ar tai gero žmogaus apibūdinimas?
Karmela buvo ištekėjusi už velnio.
Ji ištekėjo už jo ir liko santuokoje.
Galit išeiti
arba pasilikti ir mane išklausyti.
Pasikliaukit savo nuojauta ir pagalvokit apie skyrybas.
Niekada gerai nesijausit.
Niekada nesugebėsit numalšinti kaltės ir gėdos jausmų,
apie kuriuos pasakojot. Tol, kol būsit jo bendrininkė.
Palikti jį.
Pasiimkit tik vaikus, kad ir kokie jie yra, ir išeikit.
Kunigas sakė, kad turėčiau jam padėti
- tapti geresniu žmogumi. - Ir kaip sekasi?
Jai pasakė: „Pasiimkit vaikus ir išeikit.“
Tas senas psichiatras buvo vienintelis žmogus,
kuris seriale pasakė tiesą.
Toni...
Nemokėsit, nes nepriimu kruvinų pinigų.
- Su gimtadieniu. - Jūs ir neturėtumėt.
Ačiū.
Negalit teigti...
kad jums niekada to nesakė.
„Gyvenat iš jo kruvinų pinigų.“
Toni, ką padarei?
-„Pasiimkit vaikus ir išeikit.“ - Jie tau.
- Dieve mano. - Gera savaitė.
- Ji to nepadarė. - Dieve mano, koks automobilis!
Labai įdomu,
nes ji gyveno visiškame neigime.
Ji sau pasakojo istorijas, kad viskas atrodytų gerai.
Manau, kad ji apie viską žinojo,
bent jau įtarė.
Jei Tonis yra velnias, ar gali susitarti su velniu?
Jis sudarė sutartį su velniu.
Jis atstovauja velnią,
kažkas panašaus.
Bet jam tai nepatiko, tiesa? Dažnai taip atrodė.
Žmonės sakydavo: „Reikėjo jį nubausti.“
Visada atsakydavau: „Jis buvo baudžiamas kiekvieną dieną.“
Ar nematėte, kad jis visus tuos metus kentėjo?
Jis turi daug bėdų. Jis nereligingas.
Netiki valdžia.
Ponas Soprano atvyko kartu.
Netiki niekuo, išskyrus savo garbės kodeksą.
Turbūt agentas Harisas paaiškino,
kad norime jums leisti kai ką išgirsti.
O jo garbės kodeksui atėjo galas.
Kokie susitikimai? Su kuo? Dėl Dievo meilės, Livija.
Visais. Reimondu, Lariu.
Trys iš vyrukų motinas pasirinko vietoje jo?
Jei tai tiesa, Livija, žinai, ką...
Dėl Dievo meilės, aš – bosas.
Jei nesiimsiu veiksmų...
Privalau.
Mirk, niekše.
Jis nieko nebeturi, dairosi ir ne...
Manau, kad daug amerikiečių kažko taip ieško.
Gali kažką nusipirkti, daryti, ką nori.
Bet nebeturėjo svarbiausios dalies.
Jis visada stengiasi elgtis teisingai,
bet sugriauna visų gyvenimus.
Visada bando elgtis teisingai, bet niekada taip nepasielgia.
Susprogdino draugo restoraną, kad ten nenužudytų žmogaus.
Jis mano, kad elgiasi teisingai, bet taip sukelia bėdų
ir sugriauna visų gyvenimus.
- Ką, po galais, darai? - Pažiūrėk man į akis.
Pasakyk, kad nelindai prie mano restorano.
Manau, kad serialas vis gilėjo.
Nesudeginau restorano.
Manau, kad dėl to kaltas Jimas.
Prisiekiu savo motina.
Jimmy buvo magiškas,
ta magija persitelkė...
BUVĘS HBO GENERALINIS DIREKTORIUS
...ratais kitiems,
įskaitant režisierius, scenaristus, aktorius.
Tylos.
Buvo puiku. Nuo pradžios iki pačios pabaigos.
Na štai, fonas! Veiksmas!
Visada atrodė, kad žaidžiame su juo,
kaip kokie vaikai.
„Tu būsi mamytė, o aš tėvelis.“
- Taip. - Buvo lengva ir paprasta.
Dvidešimt du, aštuntas dublis. Paimk A ženklą.
Veiksmas!
Nagi. Pasakykit, kad skambu kaip jūsų žmona.
Nagi.
Gerai.
Jis ištisai išsidirbinėjo.
Jis siųsdavo oro bučinius, nusirenginėdavo.
Jis buvo tikras lunatikas.
- Gerai. - Luktelk. Palauk.
Nagi. Pasakykit, kad skambu kaip jūsų žmona.
Tu, aš.
Jis buvo puikus, visus juokindavo.
Visiems aktoriams davė po 30 000 dolerių.
Po didelių derybų,
kai HBO jam mokėjo po milijoną už seriją?
Taip.
Kai Jimas susitarė, nežinojome, kad tai įmanoma.
Nežinojome, kad reikia derėtis.
Manau, jis blogai dėl to jautėsi.
Todėl po vieną pasikvietė į savo namelį ant ratų,
visiems davė po 30 000 dolerių.
Ką?
Niekada negavau 30 000 dolerių. Gerai.
Atsukime kamerą į jus.
Ne, nieko apie tai nežinau.
- Jis davė pinigų aktoriams? - Taip.
Logiška. Panašu į jį.
Jis buvo geras žmogus, geraširdis...
rūpinosi savo draugais.
Jis buvo kilniaširdis.
Manė, kad HBO pasityčiojo iš jų.
Todėl norėjo kažką padaryti, padėti.
Taip pat manau, kad galbūt gailėjosi
dėl dienų, kai nepasirodė darbe. Visi buvo pasiruošę.
„Kur Jimas?“
Visi šventėme, visi linksminomės.
Galbūt buvo rytų,
kai visiems buvo sunkiau išlipti iš lovos.
Ne tik Jimui.
Pradėjome nerimauti ne tik dėl pinigų,
nerimavome dėl jo pačio.
Galiausiai susitarėme,
kad atimsime po 100 000 dolerių už kiekvieną dieną,
- kai jis nepasirodys darbe. - Gerai, tęsiame. Alex...
Manau, kad Jimas nežinojo ar nesitikėjo,
kad taip sudėtinga būti pagrindiniu aktoriumi.
Nenutuokiau.
Įėjau su plačia šypsena,
o man vožė į nosį,
pasakiau: „Teks tai išsiaiškinti.“
Neįsivaizdavau, kaip pasiruošti.
Pradėdavome pirmadienio rytą, pusę šešių ar šeštą,
net ankščiau.
Filmuodavome 14 valandų.
Turi ilsėtis 12 valandų, todėl filmuoji aštuntą,
pradedi aštuntą ryto, o baigi 10 vakaro,
tada dirbi nuo 10 iki vidurnakčio.
Grįžti namo,
turi išmokti aštuonis puslapius teksto,
penkias scenas kitai dienai.
Penktadienį dirbi ilgiau.
Todėl ten būni iki antros ar trečios valandos ryto.
Kartais šeštadieniais sulaukdavome saulėtekio,
o pirmadienį pradedi nuo pradžių.
Sakyčiau, kad jis mesdavo darbą kas antrą dieną.
Gal net kiekvieną dieną.
Kas antrą dieną eidavome į barą ir... žinote...
Turėdavome tą patį pokalbį.
Prisigerdavome, o jis sakydavo: „Man gana,
nebegrįšiu ten.“
O aš sakydavau: „Nuo tavęs priklauso 100 žmonių likimai.“
Jis atsakydavo: „Taip, taip, gerai.“
Dažniausiai jis grįždavo.
Keletą kartų dingo kelioms dienoms.
Jam to buvo per daug.
Veiksmas!
Tada pasakysiu kai ką, kas tau nepatiks.
- Velnias. Baigiame. - Nufilmuota.
Prakeikta scena!
Sakė, kad turėdavo nusikelti ten,
- kur jam sunku. - Žinai ką?
Ir skaudu.
3 SEZONAS, 12 SERIJA
- Tu beprotė. - Prašiau tik nuoširdumo.
Ateik čia.
Paklausyk manęs, atidžiai paklausyk.
Daugiau jokių skambučių, nieko. Pamačius mane, pereik į kitą gatvės pusę.
Tu pavojinga, nenoriu, kad būtum mano gyvenime.
Ne... Neik, neišeik!
Paskambinsiu tavo žmonai.
Ką pasakei?
Nuvyksiu į Kolumbiją. Apie mus papasakosiu tavo dukrai.
Kad supykčiau, pasinaudodavau
miego trūkumu...
tai labai erzina.
Dvi naktis miegokite po tris valandas,
jei turite žiaurią sceną.
Kiekvienas žmonių poelgis labai erzins.
Paklausyk manęs.
Nužudysiu, jei prisiartinsi prie žmonos ar šeimos.
Supratai? Nudėsiu tave!
Nužudyk! Nužudyk, bybčiulpy.
Keistai elgiuosi, trankau galvą į sieną.
Darai tai, ką reikia.
Gali į batą įsidėti akmenuką,
vaikščioti su juo visą dieną. Juokinga, bet veikia.
Tu piktas.
Pamažu sugebi vis daugiau.
Bet man reikia būti vienam.
Nesu tas, kuris daug plepa
prieš darbą.
Išgersiu šešis puodelius kavos.
Nerekomenduoju to, bet... Tada būni piktas.
Padarysiu viską, kad pasiekčiau savo,
bet nieko nenuskriausiu.
Ta prakeikta kalė!
Po galais, Toni!
Gerai, pasirengę. Taigi...
- Turim... - Šaunu.
Scenai pasiruošdavo taip stipriai daužydamas automobilio vidų,
kad nubrozdindavo krumplius.
Jis taip su savimi elgėsi.
Kai Jimas nužudė išdaviką, jis labai susižalojo.
Su virve ar kas ten buvo.
Jis labai stengėsi, kad jo veikėjas būtų tikroviškas.
Jei nesi atsargus, darbą gali parsinešti namo.
Kaip aktoriui, tai ne visada yra puiki mintis.
Taigi, taip, manau, kad tai jam pakenkė.
Kai pasakei: „Sakė, kad jam buvo sunku“,
- o aš atsakiau: „Jis taip sakė.“ - Taip.
Iš dalies esu šiknius,
nes akivaizdu, kad jo gyvenime dėjosi
- daugiau dalykų. - Taip.
Ir jis turėjo tam tikrų dabar gerai žinomų problemų,
kurios niekur nedingo.
Kaip atsigaunat po tokių filmavimų?
Geriu. Nežinau, nežinau.
Mano bute, Niujorke, jam surengėme intervenciją,
bandėme priversti...
vykti į reabilitacijos įstaigą.
Tuo metu jau buvo daug įtampos.
Todėl apsimečiau, kad pasikviečiau Jimmy
pasikalbėti ir viską išsiaiškinti.
Jis atvyko,
o dieną prieš mes ruošėmės, kūrėme planą.
Jo sesuo... visi buvo ten, jis atėjo,
pamatė juos sėdinčius ir pasakė: „Velniop tai.“
Jis išėjo, kvietėme jį: „Jimmy.“
Atsisuko į mane ir pasakė: „Atleisk mane“.
Ir išėjo.
TONIS RODO ĮŽEIDŽIANTĮ GESTĄ
GANDOLFINI UŽPUOLA DIDŽIAUSIĄ GERBĖJĄ!
Kaip ir mes, Jimas turėjo susitvarkyti su savomis problemomis.
Serialo metu jo gyvenimas kardinaliai pasikeitė.
Nurimk, žmogau.
Atstok nuo manęs. Supratai?
Taip. Tik nurimk.
Sudaužysiu tavo prakeiktą snukį!
Iš palyginti nežinomo aktoriaus jis tapo
didžiule žvaigžde, jį visi atpažino.
Jam tai buvo keista,
jis nebeturėjo privatumo.
Kad ir kur ėjo, jis buvo dėmesio centre.
Jis neįsimaišė į minią.
Liaukis! Mano vaikai su manimi.
Jis skyrėsi nuo Tonio Soprano.
Jis buvo labai atsipūtęs.
Avėjo sandalus, jam patiko „Green Day“ ir „AC/DC“.
GANDOLFINI ŽAIDŽIA SU GERBĖJO ŠUNIU
- Koks šuo? - Čihuahua.
Juokinga, nes daug gerbėjų Tonį Soprano
laiko pavyzdžiu, o tai labai baisu.
Tikriausiai jis jautė, kad žmonės galvoja,
jog jis yra Tonis Soprano, nors taip nėra.
Jis labai geras žmogus, tačiau labai komplikuotas.
- Ar nori ką nors pasakyti? - Galbūt...
nors nesu tuo tikras, jame buvo daugiau Tonio,
nei jis norėjo pripažinti, gal jam buvo per lengva.
- Ar galiu kai ką pasakyti, Toni? - Neapsimesk, kad turiu pasirinkimą.
Pastaruosius metus svajojau,
fantazavau ir įsimylėjau Furijų.
Kalbėjo su tavimi. Vargšelė!
Jis leido pasijausti svarbia!
Praeitą dieną klausei,
ką tokio turi Irinos pusseserė.
Galvojau apie tai,
nes tai puikus klausimas.
Nors ji seksuali beprotė,
bet esmė ne tame.
Galiu kalbėtis su ja, nes ji turi ką pasakyti!
Aš čia! Turiu ką pasakyti!
Be „Nukelk kėdes“ ir „Ar pasirašei įgaliojimą“?
Ji suaugus moteris, kuri daug išgyveno!
Ji buvo viena, turėjo kovoti ir kentėti!
Kitaip nei aš?
Kas, po galais, to norėjo?
Kam nepatiko vien mintis, kad gausiu
- nekilnojamojo turto licenciją? - Dvidešimt metų sėdėjai,
žaidei su kondicionieriumi, ištisai skundeisi,
skundeisi ir dar kartą skundeisi man!
Ir net kunigui! Velniop taip!
Žmonės sakė: „Serialas įgavo tamsesnių atspalvių.“ Jis įgavo tamsesnių atspalvių.
„Aš esu prisikėlimas
ir aš esu gyvenimas“, – sako Viešpats.
„Kas tiki manimi, gyvens...
nors ir mirė.“
2013-06-19 ŠEŠERI METAI PO „SOPRANŲ“
GANDOLFINI MIRĖ NUO ŠIRDIES PRIEPUOLIO BŪDAMAS 51 M.
„Kiekvienas, kuris turi gyvenimą ir yra man atsidavęs,
nemirs per amžius.“
Jimai, jei egzistuoja rojus, ką norėtumėt iš Dievo išgirst
prie dangaus vartų?
Perimk valdžią. Tuoj grįšiu.
- Ne, ne, ne. - Viskas.
- Viskas. Viskas. - Ne, ne, ne.
Nedrįskit persigalvoti.
- Gerai. - Tai puiku. Tai puiku.
Pagalvokite apie galimybes.
Po serialo pabaigos praėjo daug metų. Paskambino jo agentė.
Pasakė...
Ji... ne stačiokiška.
Ji ėjo tiesiai prie reikalo.
- Ar nustebot? - Ne.
Mielas Jimmy...
tavo šeima paprašė pakalbėti,
jaučiuosi pagerbtas ir sujaudintas.
Bandžiau parašyti tradicinę kalbą,
bet priminė prastą serialą.
Todėl rašau tau laišką,
bet jis skirtas ir šiems žmonėms,
todėl noriu juokingo įvado.
Vieną dieną filmavome sceną, kurioje buvo parašyta:
„Tonis piktai atidaro duris, jas uždaro,
o tada pradeda kalbėti.“
Kameros filmavo, atidarei šaldytuvo dureles,
stipriai jas trenkei, vis trankei jas,
trankei, trankei, nepagailėjai to šaldytuvo.
Galiausiai turėjome sustoti.
Pamenu, kaip pasakei: „Šis vaidmuo.“
„Jis nukelia į tokias vietas, o dalykai, kuriuos darau,
jie tokie tamsūs. Tai...“ Pamenu, atsakiau:
„Ar liepiau sugadinti šaldytuvą?“
„Ar scenarijuje rašė, kad Tonis sugadina šaldytuvą?“
„Ten rašo, kad Tonis piktai uždaro šaldytuvo duris.“
„Štai, ką ten rašo. O tu sugadinai šaldytuvą.“
Taip pat prisimenu,
kai filmavom tą karštą vasarą
drėgname N. Džersio karštyje.
O tu sėdėjai aliumininėje paplūdimio kėdėje
su šlapia servetėle ant galvos.
Buvau kupinas meilės.
Tada žinojau, kad esu tinkamoje vietoje.
Nes...
Pasakiau: „Oho, nemačiau to nuo tada, kai taip darė mano tėvas,
mano italai dėdės,
mano italas senelis.“
„Šioje karštoje Naujojo Džersio saulėje.“
Labai didžiavausi mūsų kilme.
Kai taip pasielgei, didžiavausi mūsų kilme.
Nors esu vyresnis, jaučiau...
visada jaučiau, kad esame broliai.
Pakalbėkime apie trečiąjį vaikiną.
Buvai tu, aš ir kitas vaikinas.
Žmonės visada sako: „Kodėl taip mylėjome Tonį Soprano,
nors jis buvo niekšas?“
Manau, kad jie matė mažą berniuką.
Jie jį jautė ir jį mylėjo. Jie jautė jo meilę ir skausmą.
Jis atgijo tavo dėka.
- Filmuojame. - Dar kartą.
Ar dirbdamas su Jimu kaip Toniu, rašydamas
matėte save Tonyje?
Pabaigoje pradėjau matyti.
Pradėjau matyti, kad kažkokiu keistu būdu,
mes susijungėme.
Buvo du Davidai.
Kai norėjo, jis buvo sumautai šmaikštus.
Jis buvo nuostabus, kai to norėjo.
Bet šis žmogus
sąmoningai privertė tave jaustis taip, lyg...
tu sugadinai jam nuotaiką,
padarei kažką, dėl ko jis nelaimingas...
arba turėjai padaryti kažką, kad jis būtų laimingas...
taip daugiau nebegalėjo būt.
Prasidėjo trečiasis sezonas, o aš negrįžau.
Aš nebuvau laimingas.
Man jis tapo toksiškas.
Kambarį palikdavome tik tada, kai turėjome filmuoti,
o tai jau savaime...
vargino, tai buvo siaubinga.
Daug darbo. Turi būti ten,
neturi vaidmens, su kuriuo galėtum, žinote...
Galiausiai nebebuvau atsidavus, jis tai žinojo, jis pyko.
Padariau kelias klaidas. Taip.
Kai jis mane atleido...
buvome... Tai siaubinga. Ir jis...
Padariau viską, kuo mane apkaltino Davidas.
Kišausi į jo pokalbius su kitais žmonėmis.
Tai vienas iš dalykų. Padariau keletą blogų dalykų.
Ir tai buvo...
Jam galiausiai trūko kantrybė,
nes turėjai tinkamai elgtis.
Turėjai tinkamai elgtis. Jis yra griežtas žmogus.
Jis turi elgesio kodeksą,
kas yra priimtina, o kas ne.
Manau, kad aš...
Tikriausiai jam tapau
jo motinos
juodosios skylės dalimi.
Scenaristų kambaryje bendradarbiaujama,
bet tai vis tiek jūsų vizija.
Ar tai kėlė įtampą?
Pasakysiu tiek, kad kartais labai pykdavau,
nes niekas nieko nesugalvodavo.
Vėliau pagalvojau:
„Taip, nes su niekuo nesutikai,
todėl jie liovėsi.“
Dėl tokio požiūrio
tapote geru lyderiu.
Visi turime trūkumų, net jūs.
Septynios mirtinos nuodėmės, o jūsų – išdidumas.
Davidas nelinkęs siekti kompromisų,
bet, manau, kad turi būti negailestingas,
jei nori apsaugoti meną.
Manau, kad tai galioja visoms meno formoms.
Su visa pagarba,
neįsivaizduoji, ką reiškia būti svarbiausiam.
Kiekvienas sprendimas turi įtakos
kiekvienam aspektui. Kartais to būna per daug.
Ir galiausiai su tuo tvarkaisi visiškai vienas.
Jis jautė nežmoniškai daug spaudimo,
nes dabar esi...
Aukštai užkėlei kartelę,
kiekvienais metais turi pasirodyti vis geriau.
Serialas turi būti geresnis. Ne tik tam, kad patenkintum publiką,
bet jis turi būti įdomesnis ir keistesnis.
Pagalvokite, kaip jis rizikavo.
Jo įnoringa prigimtis buvo tikras stebuklas.
- O jeigu padarysim šitaip? - Manau, kad noriu grįžti namo.
- Yra keletas nediskutuotinų sąlygų. - Kokių?
- Negali čia laikyti arklio. - Kodėl?
Juokauji? Jie dvokia ir visur šika.
- Sutvarkysiu. - Visada taip sakai.
Viskas kilo iš jo širdies ir vaizduotės.
Žinojome, kad jei norime pakeisti bent vieną dialogo žodį,
skambinsime pagrindiniam cilindrui,
- Tai jo pravardė. -„Pagrindinis cilindras?“
Pagrindinis cilindras kažkur bokšte.
Laukdavome atsakymo: „Sakė, kad viskas gerai“
arba „Ne, palikite taip, kaip yra“, nes jam tai rūpėjo,
- taip buvo jo projektas. - Taip.
Buvome ten tam, kad įgyvendintume jo projektą.
- Visi, žiūrėkite čia! - Buvome tam pasamdyti.
Apkabink mane.
N. DŽERSIO ŠLOVĖS MUZIEJUS VISIEMS REIKIA HEROJAUS
Davidas kėlė aukščiausius standartus.
Ir tai jį kankino, jis niekada nebuvo patenkintas.
Jis buvo vienas iš vaikinų, kuris...
„Davidai, pasimėgauk.“
Nagi, bičiuli. Davidai! Davidai, sveikinu.
Kaip laikaisi? Ačiū, ačiū.
- Malonu pasimatyti. Gerai sekasi? - Taip.
2023 M. SPALĮ DAVIDAS CHASE BUVO ĮTRAUKTAS Į N. DŽERSIO ŠLOVĖS MUZIEJŲ
Maždaug kas porą dešimtmečių
kažkas ateina ir viską pakeičia.
Smagu, kad, kai esi iš Naujojo Džersio,
jie tavęs nepastebi.
Bekompromisis, nenumaldomas, novatoriškas,
idealistas, labai romantiškas
ir taip, ciniškas, save naikinantis ir su niekuo nesutinkantis žmogus.
Kitaip tariant, mano tipo žmogelis.
Pakeisk mano mėsą į juodąjį mišką.
Prakeikti sapnai, Jėzau Kristau.
- Noriu pakalbėti apie sapnus. - Viskas gerai.
Sapnai ir filmai yra labai panašūs.
Iš šio kambario gali persikelti bet kur.
- Taip. Laisva asociacija. - Taip.
Sučiupkit jį!
Nagi, Toni, ankščiau ar vėliau teks susitaikyti su faktais.
- Nenoriu jų girdėti. - Na, teks išgirsti.
Ilgą laiką sapnavau, kad kažką nužudžiau.
Per vėlai pajaučiau tą sunkumą.
Sapne klausiau savęs: „Kodėl taip pasielgei?“
„Viską sunaikinai. Tau galas.“
„Kodėl, po galais, taip pasielgei?“
O dabar naujienos.
Nori išmėgint?
„Sopranuose“ sapnai smagūs tuo,
kad turi veikėją, kuris turėtų
- viską kontroliuoti... - Taip.
- ...bet sapnuose niekada nieko nevaldai. - Ne, niekada.
6 SEZONAS, 2 SERIJA „PRISIJUNK PRIE KLUBO“
Ko Tonis siekė Kevino Finerčio sapne?
Kas per velnias?
Čia ne mano piniginė. O, ne.
Jis klausė: „Kas aš ir kur aš keliauju?“
Jis labai bijojo.
Lemtinga Tonio, kaip mafiozo, yda yra ta, kad jis turėjo sąžinę.
Mes sužavėtos, kad esame šalia vyro,
kurio pardavimų komanda laimėjo 12 kartų iš eilės.
Tai nieko ypatingo. Visada yra geresnių.
Kaip sakė Davidas: „Kitam gyvenime Tonis
pardavinėtų lauko baldus.“
Kevinas Finertis buvo ta kita
Tonio versija.
Atvykau, nes galbūt padėsite rasti Finertį.
Turiu jo piniginę, portfelį, bet nesu jis.
Vieną dieną visi mirsime, o tada būsime tokie patys kaip tas medis.
Jokių aš, jokių tu.
Viduje jis skiria gerą nuo blogo.
Pasirinkai ne tą verslą,
jei nerimauji dėl tokių dalykų,
nes dažnai blogai elgsiesi.
Praėjusią naktį sapnavau blogus sapnus.
Nušoviau vaikiną. Jis mano draugas.
Todėl įdomu, kad Tonis išsipasakojo terapijoje.
- Buvau kupinas... - Pykčio.
Taip, pykčio. Viską žinai.
Niekada nesitvarkei su savo pykčiu, pažiūrėk prie ko privedė.
Keli sau didžiausią grėsmę.
Tokie tie žmonės.
Bet kai kurie žmonės save naikina labiau nei kiti.
Nurysi kaip tabletę.
O pejotlis seriale
jam leido pamatyti bendrą vaizdą.
Suprantu.
Suprantu! Suprantu! Suprantu!
Kiekvienos serijos pradžioje visi sėdėdavome prie stalo
ir skaitydavome scenarijų.
Ateidavome ir klausdavome: „Ar viskas gerai?“
„Ar čia tavo paskutinė serija?“
Niekada nežinojai, kas liks
dar kelioms serijoms. Buvo labai juokinga.
Sakydavome: „Ne, viskas gerai.“
Visi to bijojome.
Visi klausinėdavo: „Kas sekantis?“
Visi žinojo, jei Davidas pasikvietė tave pietų ar vakarienės,
tau galas.
„Skambutis“ iš Pagrindinio Cilindro.
Bet jis – bosas.
Ar matėte save Tonyje,
nes jis buvo bosas?
- Ar tai mintis, kad... - Na, taip maniau.
- Nužudei ją! - Kai kažkas seriale turėjo mirti...
Turėjau apie tai pranešti aktoriui.
Ir man tai buvo sudėtinga.
Jėzau Kristau.
- Žmonės nuliūsdavo. - Turiu prisėsti.
- Negaliu stovėti. - Kai kurie beveik maldaudavo.
Ar galiu, Toni?
Nes tai jų darbas. Pajamos.
Vincentas Pastoras, Pusis, kovojome už jį.
„Nenužudyk jo, nenužudyk jo, Davidai. Duok jam dar vieną sezoną.“
Žinote ką? Tai serialas apie gaują. Žmonės turi mirti.
Velnias.
Adriana.
Bandžiau atsitraukti nuo to.
Kas?
Pareigūnai.
Mąstydamas taip kaip jis: „Turi žūt.“
Jėzau Kristau.
Kai nusprendėme, kad Adriana bendradarbiaus
su pareigūnais, viskas tapo aišku.
Adrianai tai gerai nesibaigs.
Pasirūpinsiu tuo.
Davidas pasisodino mane ir pasakė: „Filmuosiu dvi scenas.“
„Vienoje scenoje pabėgsi,
o kitoje – mirsi,
niekas nežinos, kuo tai baigsis, kol serija nepasirodys eteryje.“
„Turime konfidencialumo problemų,
todėl niekas negali žinoti, kas dedasi.“
Pasakiau: „Aš mirsiu, manęs seriale nebebus.“
O jis tiesiog...
Ėmiausi kito darbo, nes nežinojau, kaip bus,
bijojau, jis labai supyko...
nes išaiškės tiesa.
Bet turėjau imtis to darbo. Maniau, kad daugiau nebedirbsiu.
Penkis sezonus vaidinau Adrianą,
žinojau, kad tai bus mano gyvenimas.
Žinojau, kad visi galvos, jog esu ji.
Todėl pagalvojau:
„Pasinaudosiu šia proga.“
5 SEZONAS, 12 SERIJA
- Klausau? - Taip, čia aš.
Jėzau, nė nežinau, kaip tai pasakyti.
Kristoferis. Jis bandė nusižudyti.
- Dieve mano, ar jam viskas gerai? - Taip.
Jis buvo prie Ramapo. Pririjo tablečių,
kareivis jį rado užkandinės tualete,
atvežė į ligoninę.
Važiuosiu ten dabar,
atsiųsiu Silą, kad tave paimtų, gerai?
Jėzau Kristau.
Nors buvo liūdna išeiti, bet buvau tam pasiruošusi.
Žinojau, kad taip... kad taip turi būti.
Buvo labai sunku, nes tai yra veikėjai ir aktoriai.
Tai ne tik Adriana, tai ir Drea de Matteo.
Davidas nenorėjo matyti, kaip ją nušauna, nes mylėjo ją.
Kodėl verki? Jam viskas bus gerai.
Negalėjau žiūrėti, kaip nušauna Adrianą.
Negalėjau to matyti.
Todėl nesilaikėme serialo stiliaus.
Matėte, kaip nušovė visas kitas aukas.
Pradėjome kalbėti:
„Kaip tai padarysim?“
Jei nerodysime vaizdo...
SAKHAROVAS KINEMATOGRAFAS
...tada turime sugalvoti gražų perėjimą.
Jei nerėkia ir nemaldauja, manau, kad ji...
- Filmuojame. - ...turėtų elgtis taip.
Veiksmas!
Tai buvo pati sunkiausia scena, kurią kada nors vaidinau.
Žinoma, ji nuostabi.
Sakė: „Nesigailėk manęs, gerai?“
„Supranti, kad tai mano paskutinė scena?“
„Pasistenkime, gerai?“
Sakiau: „Stevie, pasistenkime.“
„Aš – kalė, tu mafiozas, griebk mane už plaukų
ir filmuojam.“
Ne.
O, ne. Ne, ne.
- Nagi. - Ne, ne!
- Prašau, prašau. - Kur sumautai susiruošei?
- Nagi. Nagi, kale. - Ne! Ne! Prašau!
Ne, ne, ne!
Ne! Ne!
Sceną parašiau taip,
kad kamera filmuotų dangų,
o tada nusileistų ir rodytų Tonį bei Karmelą
kitoje scenoje.
Paskutinėje scenoje Tonis ir Karmela miške yra tyčia.
Ji kalba apie nekilnojamojo turto pirkimą.
- Taip, graži žemė. - O šis vaizdas?
Jis vertas 600 000. Matininkas atvyks antradienį.
O jis galvoja tik apie Adrianą.
Kartais susijaudinu galvodamas apie veikėją,
kuris taip viską baigia.
Tai buvo ir Drea de Matteo pabaiga.
Nebeturėsime Drea.
- Viskas gerai? - Taip, taip. Man? Taip. Žinoma.
Kada pradėjot galvoti apie serialo pabaigą?
Buvo septyni sezonai,
bet jie pavadino 6A ir 6B,
taip HBO rado būdą nepakelti aktoriams atlyginimų.
Jei būtų pavadinę jį septintuoju sezonu,
pagal sutartį būtų turėję pakelti atlyginimus.
Nufilmuota!
Prieš dvejus metus Chrisas Albrechtas man pasakė:
„Pradėk galvoti,
kaip viską užbaigsi.“
Niekada apie tai negalvojau, pabaiga?
Kai atšauks serialą. Nežinau.
Taip būna daugumai... visiems serialams, tiesa?
Juos atšaukia.
Bet čia buvo kitaip.
Režisavot pirmąją seriją,
o vėliau, kol rašėt ir prodiusavot, nerežisavot kitų serijų.
Bet tada režisavot paskutiniąją seriją.
Taip. Su Aliku. Tuo pačiu kinematografu.
- Abu patobulėjome. - Taip.
- Praėjo 10 metų. - Daug laiko.
Taip. Manau, kad paskutinėje serijoje
daug kalbėjome apie 2001 metus...
2001 M. KOSMINĖ ODISĖJA
...apie nutrauktą požiūrio tašką,
į kurį įžengia veikėjas.
Kosmonautas pamato save.
Jis su skafandru, mato save veidrodyje...
o tada apsisuka ir jis jau be skafandro.
Galiausiai jis vienas valgo vakarienę ir sensta.
Apsisuka ir pamato save lovoje
kaip seną vyrą.
Mane žavėjo ši paprasta technika.
Todėl toje serijoje...
6 SEZONAS, 21 SERIJA
...kad ir kur eitų Tonis,
jis viską mato iš savo taško.
Pradėjau galvoti apie laiką...
ir artėjimą link mirties.
Pone? Pone? Atsiprašau.
Ar artėjimą link kažko.
Tame slypi kažkas mistiško.
Ilgai norėjau,
kad paskutinėje scenoje
Tonis į Manhataną grįžtų Linkolno tuneliu.
Į susitikimą ir ten sutiktų savo mirtį.
Nežinojau, ar sutiks savo mirtį,
bet tai neatrodys gražiai. Tiek žinojau.
Jei buvai publikoje, galvojai:
„Nemanau, kad jam baigsis gerai.“
Bet negalėjai žinoti.
Važiavau Vandenyno bulvaru,
pamačiau užkandinę, pagalvojau:
„Gal pabaiga turėtų įvykti ten, kur jie nuolat valgo.“
Tyliai, prašau. Tyliai!
„KUR BĖGSI“ HEARTAS „MAGIŠKAS ŽMOGUS“ (GYVAI)
Pasakiau: „Galvoju apie „Don't Stop Believin'“.
Visi atkirto: „Po galais, ar juokauji?“
„Paskutinė daina seriale?“
Visi protestavo.
Pasakiau: „Nusprendėte už mane.“
Tik mažo miestelio mergina
- Labas. - Sveikas.
Gyvenanti vienišame pasaulyje
Norėjau ne tik pasipriešinti.
Ji važiavo vidurnakčio traukiniu, Važiuojančiu bet kur
Tik vaikinas iš miesto
- Kas skaniai skamba? - Nežinau.
Kuo daugiau dirbau su daina,
tuo geriau girdėjau žodžius:
„Filmas niekada nesibaigia. Jis tęsiasi, tęsiasi ir tęsiasi.“
Pagalvojau: „Oho.“
Nepažįstamieji laukia
Visam bulvare...
Visa serija yra kaip ratas.
Atrodo, kad grįžai į pirmąją seriją.
Atsitraukite.
Sprogstantis grilius, sprogstantis automobilis.
Jei nepatinka ta rampa, pastatysiu kitą, gerai?
Gal tai mediena.
Nustebino, kad paskutinė serija priminė pirmąją.
Ei, ei, vaikai. Ateikite čia, ateikite.
Yra tam tikra atmosfera, gyvenimo modeliai,
kuriuos matote kartojantis vėl ir vėl.
Žinai, kartais...
- gyvenimas yra geras. - Gyvenimas dažnai yra geras.
Sunkiai dirbu, kad pasisotinčiau
Visi nori jaudulio...
Be to, užkandinėje dažnai kartoja:
-„Prisimeni, kai...“ - Taip, taip. Taip, taip.
Už mano šeimą.
- Pirmajame sezone Tonis sakė... - Prisiminkite smulkias akimirkas...
tokias, kaip ši...
geras akimirkas.
Pralinksmėk.
- A. J. jam tai primena. - Galvok apie gerus laikus.
Nebūk sarkastiškas.
Ar ne taip kartą sakei? Ar neliepei prisiminti gerų laikų?
- Tikrai? - Taip.
Visam bulvare
Na, tikriausiai tai tiesa.
Ta scena yra tarsi maža piramidė,
ant jos statome, statome, statome.
Matote, kaip vyksta daug dalykų.
Ji bando pastatyti automobilį, daug žmonių,
daug veikėjų, vaikinas, vilkintis narių švarku.
Pasislėpę kažkur naktyje...
Ateina ir kitos galimos grėsmės.
Toje užkandinėje auga įtampa.
Kažko tikimės.
Užsakiau mums užkandžių.
Nenustok tikėti
Laikykis to jausmo
Gatvių žibintai, žmonės
Nenu...
Tada viskas užtemsta. Buvo labai staigu ir keista.
Visi labai nustebo.
Skambinau visiems, klausiau: „Ei, ar sugedo mano televizorius?“
Buvau su Jimu, jis paklausė: „Viskas?“
„Viskas?“ Jis negalėjo patikėti.
- Taigi, Jimas nežinojo? - Ne!
Ar supyko?
Manau, kad jis, kaip ir visi kiti, buvo šoke.
Tiesiog: „Viskas.“
„Istorijos pabaiga.“
Galvoju: „Davidas. Tai prakeiktas Davidas.“
„Būtent taip norėjo užbaigti serialą.“
„Jis nenori, kad kas žinotų, kas dabar dedasi.“
Manau, galvojau, kad visata tęsiasi ir tęsiasi.
Galbūt tu nebegyvensi, bet visata tęsis ir tęsis.
Filmas tęsis.
Yra nežinomybės sprendimas, tiesa?
Tai atveria labai įdomų atviros pabaigos
poetinį tašką.
Daug žmonių man sakė...
„Gerai, žinau, kad žinai. Kas nutiko iš tikrųjų?“
„Vanity Fair“ paskelbė straipsnį praėjus 10 metų po „Sopranų“.
Jie susisiekė su manimi ir paklausė:
„Kokia pabaiga? Kokia tikroji pabaiga?“
Tu... na...
Pasakiau: „Kartą ir visiems laikams pasakau,
kad režisierius sušuko „baigta“
ir aktoriai išvyko namo.“
Kas galėjo nutikti? Tonį nužudė?
- Išžudė šeimą? - Tada visi sušuko: „Valio!“
Išskirtinė scena nieko nereiškia,
nes po 20 minučių pamiršite visą serialą.
Bet jei sukursite filosofinę pabaigą,
atvirą pabaigą, kokia ji ir tapo,
serialas gyvuos amžinai. Pabaigos niekas nesužinos.
Pabaiga yra tokia, kokios norite.
Mirė senas.
Kažkas išėjo iš tualeto ir šovė jam į galvą.
PABAIGA ĮŽIEBĖ DISKUSIJĄ
Visi stovi prie vandens aušintuvo ir sako...
„SOPRANŲ“ PABAIGA... NESĄMONĖ!
„Negaliu patikėti, ką pamačiau.“
TO LAUKĖME AŠTUONERIUS METUS?
-„Kas atsitiko? Kas atsitiko?“ - Kas jums liko?
Turite kažką išspręsti.
„Gerai, o kaip tai išspręsime?“ Žiūrėkite serialą dar kartą.
Kai baigėte, ar tikrai baigėte? Ar susitaikėte su tuo?
Ar liūdėjot? Ar norėjot daryti kažką kito?
Koks buvo jausmas?
Norėjau daryti tai, ko visad troškau.
Sukurti prakeiktą filmą.
2012 M. DAVIDAS REŽISAVO PIRMĄJĮ FILMĄ
„NEIŠNYK!“, KURIAME VAIDINO GANDOLFINI
„Sopranų“ pakako,
jie baigėsi... Atrodė teisinga. Jie baigėsi.
Gerai, bičiuliai, nagi. Visi čia, nagi.
Laikui bėgant, pasiilgau žmonių.
Buvome tarsi šeima.
Ir pasiilgau problemų sprendimo.
Yra rašymas, o tada: „Kokios spalvos kepurę jis turėtų dėvėti?“
„Raudoną kepurę?“
„Negali dėvėti raudonos kepurės, nes ji dėvi raudoną kepurę.“
„Negalime čia filmuoti, nes matome tą ženklą.“
Arba redagavimo metu: „Na, kodėl juoda?“
„Kodėl užtemo?“
3 SEZONAS, 2 SERIJA „IKI, LIVIJA“
Na, buvo ta scena su Medou ir A. J.
„Sustojimas prie miško snieguotą vakarą.“
Dieve mano, džiaugiuosi, kad nebesimokau.
Skaitei?
Seni laikai. Jis darė namų darbus.
Ką tai reiškia?
Rytoj turiu atiduoti užduotį.
Ką tai reiškia?
„Miškai yra puikūs, tamsūs ir gilūs, bet aš turiu tesėti pažadus
ir nueiti mylių mylias iki miego?“
„Miškai snieguotą vakarą“, gal taip.
- Robertas Frostas? - Jo eilėraštis.
- Ji sako... - Kas dengia pievas?
- Sniegas. - Valio!
- Ką simbolizuoja sniegas? - Kalėdas.
Alio. Šaltį?
Begalinį baltumą, begalinę tuštumą?
- Nežinau. - Mirtį.
- Maniau, juoda yra mirtis. -„Maniau, juoda yra mirtis.“
Aš taip irgi galvojau.
Dabar žmonės sakys: „Matote, prisipažino, kad Tonis mirė.“
Tiesa ta, kad...
Išvertė: Domantė Jančiūnaitė