MAFIOTUL: DAVID CHASE ŞI „CLANUL SOPRANO” PARTEA A II-A
Ai o fotografie?
Febra Sopranos de aici a atins apogeul în iulie anul trecut...
22 IULIE 2000
...când 14.000 de mafioţi aspiranţi au răspuns apelului de casting deschis
în foarte puţin gloriosul Harrison, New Jersey.
Estimările privind mulţimea variază de la 10.000 la 25.000 de persoane.
Da, s-a întâmplat după primul sezon.
Coada era până la autostradă.
CREATOR CLANUL SOPRANO
Era o nebunie absolută.
- Mişcaţi-vă, oameni buni! - Doamnelor, un pas în faţă.
Se pare că s-a răspândit vestea
că trebuie s-aduci o poză în Jersey.
Avem poliţişti, pompieri şi profesori.
Cine n-ar vrea faimă şi bani?
Vă zic un lucru. Sunt potrivit pentru acest rol din serial.
Nu poţi fi mai italian de atât. Oamenii nu mai sunt aşa.
Eu şi prietenul meu ne-am îmbrăcat frumos şi erau 482.000 de oameni în faţa noastră.
Nu ştiu dacă mai avem vreo şansă acum.
Domnule, veniţi aici dacă vreţi...
Părăsiţi zona!
Dacă nu părăsiţi zona, veţi fi reţinuţi.
Poliţia din Harrison, preocupată de siguranţa publică,
a închis preselecţia.
S-a terminat.
Aşadar, cei mai mulţi au fost nevoiţi să îşi arunce poza în cutie
şi să îşi încerce norocul.
Am găsit-o pe Ginny Sack în grupul respectiv.
A mers mai târziu la acelaşi liceu ca mine.
Era cosmeticiană, nu jucase niciodată pe scenă.
Ce naiba e asta?
Eram ameţită. Aveam glicemia scăzută.
Ce s-a întâmplat cu salata de fructe?
Trebuia să te laşi de fumat şi nu ai făcut-o.
Nicotina creează dependenţă!
Ce-i cu tine? De ce ţipi la mine?
Nu te îndoiai de ea nicio secundă.
Ştiu că m-am îngrăşat în ultimii ani.
Văd celelalte soţii. Ştiu cum le privesc bărbaţii.
Eu nu te privesc aşa?
N-am făcut-o mereu?
Te iubesc.
Pe măsură ce trecea timpul,
mi-am dat seama că publicul se împarte
în două categorii diferite.
Unii căutau serialul dramatic,
şi mai era grupul care se numea: „Mai puţină vorbărie, mai multă bătaie”.
În serial, nu a fost uşor să găseşti tonul potrivit,
să alternezi între amuzant şi grav.
Trebuia să fii pregătit ca oricare dintre ele
să se întâmple în orice moment.
Pentru mine, ceva ce contează foarte mult
este amestecul dintre tenebre şi umor şi, când mă gândesc la asta,
îmi amintesc de copilărie când mergeam la primele înmormântări,
îmi vedeam bunicul mort în sicriu
şi auzeam conversaţiile nebuneşti din jur,
prostiile pe care le spuneau mătuşile mele.
Şi eu îmi ziceam: „Despre ce vorbeşti?
Tatăl tău e acolo, în sicriu.”
Ca scriitor, asta m-a frapat.
Ia uite-o pe Mariolina! Ea mi-a făcut prima labă.
Mie şi lui Vincent Maniscalco, pe aleea din spatele pieţei de păsări.
Junior.
Doamne, ce tot spun la priveghiul bietei femei?
Să mergem.
Să vă spun ceva despre serial!
Nu ştiu sigur dacă este o comedie sau o dramă.
De exemplu, Tony Sirico...
a fost un adevărat actor mafiot,
dar comedia abia începuse să apară.
Mama naibii!
Această absurditate care îi aparţinea.
- Vă rog! - Afurisita de iederă e peste tot.
M-am născut în Brooklyn. Am crescut pe străzi.
Încă am ciment în pantofi.
Aşadar, sunt foarte conştient cum e viaţa asta.
Şi ştiu mulţi tipi implicaţi în această viaţă.
Deja simt mâncărimi.
Nu era machiat pentru că se bronza la salon.
Aşa... Ştiţi că avea chestia aia reflectorizantă, ca să se bronzeze?
Aşa era Tony cu adevărat. Tony era mereu bronzat.
Cred că personajul meu se poartă exact ca mine.
Dar să nu spuneţi nimănui!
Îţi dai seama că până termină Caitlyn facultatea
va fi anul 2027 sau ceva de genul?
Dacă seamănă cu tine, nu termină nici clasa a patra până atunci.
- Ce faci? - Nimic.
Tăiaţi! Foarte frumos. Verificaţi, vă rog!
Tony Sirico era foarte pretenţios
şi foarte preocupat de felul în care arăta.
Părul lui nu trebuia atins.
Nimeni de la coafură n-avea voie să-i atingă părul.
SCENARIST / PRODUCĂTOR
Şi mi-a povestit schema.
Se trezea la 03:00, îşi citea replicile, se pieptăna, pulveriza spray-ul în aer,
apoi vaporii se aşezau,
apoi o mai făcea de câteva ori, până când era gata de plecare.
Ce naiba faci?
SEZONUL 3, EPISODUL 11
- Săpăm o groapă? - Filmam „Pădurea de pini”.
Exact, tâmpitule, treci la treabă!
Ştiu că pământul e îngheţat, dar încearcă nişte mişcări ca în Siberia.
Paulie şi Christopher voiau să omoare un tip,
l-au dus în pădure şi tipul a scăpat,
iar ei s-au rătăcit în pădure.
Stai puţin!
Am mers în cerc. Cum naiba e posibil aşa ceva?
Un detaliu al episodului e că atunci când îl vezi pe Paulie...
Să încercăm finisajul satinat.
...e perfect coafat şi îşi face manichiura.
Scuză-mă!
Ideea este că el se transformă complet
în cea mai rea versiune a sa până la sfârşit.
Pizda mă-sii!
Mi-am pierdut pantoful.
Este complet distrus.
Aşa că i-am spus lui Tony Sirico: „Asta se va întâmpla cu părul tău”.
El zice: „Nu-mi stric părul”. Am spus: „Hai, Tony!
Ideea este că, ştii tu, tu eşti... Paulie este distrus.”
Aşa că a spus „bine” şi pur şi simplu... Eu am spus: „Hai, Tony!”
Iar el a spus: „Bine, nenorocitule!” Şi şi-a răvăşit părul ca un nebun.
Am spus: „Filmaţi asta înainte să se răzgândească!”
Şi a fost singura dată când l-aţi văzut pe Tony Sirico
- ...cu părul aşa. - Ai maioneză pe bărbie.
- Ce? - Maioneză!
Pe măsură ce serialul s-a complicat, eu şi Denise am cumpărat o casă în Franţa
şi mergeam acolo să lucrăm, încercând să concepem următorul sezon.
Ea grădinărea mereu,
mă duceam acolo, stăteam lângă ea când tăia chestii
şi îi spuneam poveştile astea.
Influenţa ei a fost extraordinară.
Întotdeauna au fost 13 episoade.
Deci făceam 13 linii.
Apoi trăgeam linii aşa, unde scriam „Tony”.
Ce face Tony în primul episod? Ce face Tony în episodul doi?
Ce se întâmplă? Asta se referea la intrigă.
Apoi am început să o adaug pe Carmela. Ce face Carmela?
Ea a avut propriul ei sezon.
„Chris”. Şi toţi aveau sezoanele lor.
Unii dintre ei aveau două sau trei. Tony avea două sau trei linii
cu ce i s-a întâmplat în acel sezon.
Apoi mă întorceam şi le spuneam totul scenariştilor,
ca să ştie care era direcţia sezonului.
Apoi ne aşezam şi spuneam:
„Bine, episodul unu, ştiu ce scrie aici.
Dar despre ce va fi vorba cu adevărat?”
De fapt, construiam o dramă.
Până la urmă, se întâlnesc în subsol.
Stăteam şi vorbeam prostii, cum facem noi acum.
- Da. - Făceam asta toată ziua.
Şi vorbeam prostii din care ieşeau multe lucruri bune.
Pur şi simplu stăteai cu prietenii tăi
şi întrebai ce au făcut seara trecută.
Şi apoi divagaţi într-o poveste sau „odată mi s-a întâmplat asta”,
sau asta sau...
Şi uneori erau provocate de David, care spunea lucruri de genul:
„Care e cel mai rău lucru pe care l-ai făcut cuiva într-o relaţie?”
Serios, Tony, spune-mi odată! De ce nu te mai pot vedea?
- Fiindcă i-o tragi lui Ralph. - Dintr-odată ai moralitate?
Nu am moralitate, dar am reguli.
Şi spuneam poveşti şi era foarte terapeutic.
În plus, ne ştiam de ani de zile.
Deci în camera aceea am trecut prin divorţuri,
copii care s-au născut, părinţi care au murit
şi multe alte lucruri din viaţă.
Actorul este instrumentul prin care sunt transmise ideile.
În timpul următoarei...
Am povestit cum, când am început să scriu,
- ...am făcut şi cursuri de actorie. - Asta e „Actoria pentru scriitori”?
Şi a devenit parte din primul episod pe care l-am scris.
Ajută-mă, tati!
Tată, ajută-mă! Tati!
Te poţi baza pe mine. Ai încredere în mine.
Le-am spus o poveste despre o vizită la un medium.
Şi a devenit o poveste în care Paulie vizitează un medium.
- Charles Pagano. - De unde naiba ştii asta?
El spune că a fost primul, dar eu simt că sunt mult mai mulţi.
- Hei! - Ăla râde.
Iederă otrăvitoare?
Vrea să ştie dacă mai ai mâncărimi.
Nu te pune cu mine! Cu cine ai vorbit?
Toate poveştile mele...
SCENARIST / PRODUCĂTOR
...provin direct din experienţele personale
şi ce am văzut sau auzit.
- Grady Court, nr. 26. - Numărul 26, bun.
Aici am crescut. În clădirea asta.
Iar aici e faimosul meu apartament, 107.
Am crescut într-un loc din East Boston numit Proiectul de locuinţe Maverick.
Când eram mic, furam din magazine,
făceam tot felul de lucruri pentru bani.
Şi la 13-14 ani,
am intrat în clubul social local,
cu tot felul de gangsteri de cartier.
Dacă primesc o invitaţie la dans,
aş vrea ca federalii să se grăbească naibii.
„Hei, puştiule, fă-mi o favoare! Mătură podelele!”
Şi ajutam la jocurile de cărţi.
- Da, mă bag. - Patru sute pentru tine.
În spatele uşilor închise, eram cu tipii ăştia.
Nu te uita la podea, Bobby! Ochii la mine!
Deci când am intrat împreună în cameră
să creăm personaje precum Bobby Baccala...
Învingătorului îi revine prada.
Cară-te de aici până nu îţi îndes cartea aia de citate undeva, grasule!
...sau Richie Aprile...
Am meditat mult la asta când am fost la răcoare.
La ce?
E incredibil cât de clar poţi vedea lucrurile.
- Tu meditezi? - Eu? Să meditez?
- ...Beansie. - Eşti nebun?
Nu aşa nebun ca pe vremuri.
Dar suficient cât să scot un ochi.
Care e problema, Rich?
Şi aici am putut contribui pe baza experienţelor mele
cu aceşti mafioţi.
Îţi merge bine de când te guduri pe lângă Tony Soprano.
Te uiţi la cineva ca Unchiul Junior
sau Tony sau Paulie Walnuts.
Sunt nişte oameni meschini şi oribili.
Te simţeai liber să vorbeşti despre tot ce doreai.
Ziceai doar: „E camera scenariştilor
şi scriem despre oameni răi care fac lucruri rele
şi trebuie să accesăm acele părţi din noi.”
SCENARIST/PRODUCĂTOR
- Ziceam lucruri care acum ar şoca. - Corect.
Am fi putut fi consideraţi din greşeală rasişti, sexişti.
Orice ţi-ar trece prin cap.
Ne-am gândit să ne luăm un asistent o vreme...
şi ne-am dat seama că nu putem.
Păi, dacă avea costum de baie, dacă tu... Vorbeşti serios?
Cred că ea stătea la uşă, iar când el pleca, ea chema...
Cum ai făcut tranziţia de la rolul de actor din distribuţie
la cel de scenarist?
Nu am început să fiu scenarist
fiindcă am vrut ca personajul meu să facă chestii picante.
A fost pentru că îmi plăceau toate personajele.
M-am îndrăgostit de toate.
Am învăţat de la David
specificitatea, particularităţile, detaliile.
- Totul era gândit. - Scena trebuie să se încălzească şi...
La un moment dat în timpul procesului,
David se ridica şi se ducea pe canapea,
se întindea şi adormea,
iar noi continuam să vorbim.
Dar nu dormea cu adevărat. Avea ochii închişi, se gândea.
Nu mai suportam să vorbesc şi stăteam singur pe canapea,
iar ei continuau să vorbească şi în cele din urmă realizam ceva.
La un moment dat, el se ridica şi se făcea linişte în cameră,
lua un marker şi se ducea la tablă,
unde trasa o poveste de 12 episoade.
David începea să scrie pe tablă.
Aveam trei table albe gigantice.
O lua razna, le umplea pe toate.
Iar noi toţi ziceam că e grozav,
interveneam şi terminam povestea.
Luam pauză de prânz, ne întorceam, el se uita şi zicea: „E oribil”.
Şterge totul... Ne-a luat ore întregi.
În fiecare an începeam şi spuneam: „Ţineţi minte, primele cinci idei
vor ajunge la coşul de gunoi.
Nici măcar să nu le aduceţi în discuţie. Ideea numărul şase poate ar trebui...”
- Asta mă include şi pe mine. - Corect.
„Vom vorbi... vom spune.
Dacă am mai văzut asta vreodată, nu e bine."
SEZON 3, EPISOD 4 „ANGAJATUL LUNII”
Sunt lucruri importante.
Vorbeşti despre viaţă, moarte, iubire, violenţă.
Taci, nu te întoarce!
Încă sunt mândră că nu am creat niciodată violenţă
de dragul violenţei.
- Nu mi s-a părut niciodată... - Era în ton cu personajele.
Da, mereu era justificată.
Nu cred că vreunul dintre noi a fost vreodată generos cu violenţa.
Nu cred că am spus vreodată: „Hai să arătăm chestia asta sângeroasă”!
De fapt, era invers.
- Îţi dau toţi banii mei! - Taci!
- Doamne, nu! Nu! - Taci! Taci odată!
- Nu! - Chiloţii jos!
Nu, opreşte-te!
Te rog, opreşte-te!
- Nu! - Căţea nenorocită!
Nu!
Opreşte-te!
Violul lui Melfi a fost extrem de violent şi incredibil de greu de urmărit,
pentru că a făcut ca alegerea ei de a-i spune sau nu lui Tony
să fie cu atât mai emoţionantă cu cât aţi văzut ce i s-a întâmplat.
L-au eliberat?
Cineva a rătăcit trusa de probe o vreme sau ceva de genul ăsta.
Nu ştiu ce naiba au făcut idioţii ăia.
I-au dat drumul până la proces?
Pentru că îl pot identifica.
E o chestie legală. Cred că trebuie să-l lase să plece.
- E imposibil. - Tocmai ţi-am spus tot ce mi-a spus el.
ANGAJATUL LUNII, JESUS ROSSI
Nenorocitul de „Angajatul lunii” s-a întors pe stradă
şi cine îl va opri? Tu?
Pe cine aş putea să pun pe nenorocitul ăla
să-l facă bucăţi?
Ce s-a întâmplat?
Hei, haide! Ce am făcut?
Haide, da?
Îmi amintesc că am citit scenariul şi nu l-am terminat.
L-am sunat pe David şi am spus: „De ce?
De ce i-ai face rău?
E singura care încearcă să aibă
un simţ al dreptăţii,
un simţ al raţiunii.
De ce o violezi?
Nici nu-l pot parcurge, sunt atât de supărată!”
„Vrei să îl citeşti până la capăt, Lorraine?”
Şi am spus: „Da, bine”. Şi apoi...
Ce?
Vrei să spui ceva?
Nu.
Când spune nu,
m-a lovit în moalele capului.
Drumul se bifurca în faţa ei, iar ea trebuia să aleagă o cărare.
Adică, să o spunem aşa.
Ea ştia că dacă îi spune despre viol...
avea să se termine totul.
Nu a studiat timp de 15 ani
pentru a deveni gangster.
Chiar şi cele mai violente episoade
aveau atâta frumuseţe în ele!
Ca cel în care e ucisă stripteuza.
SEZON 3, EPISOD 6 „UNIVERSITATEA”
Spune povestea lui Meadow la facultate...
Ai prezervativ?
...în paralel cu a acestei fete, care era de aceeaşi vârstă.
Serialul şoca mereu pe cineva în legătură cu ceva.
Asta te-a făcut să te simţi bine? Te simţi ca un bărbat?
Puteai să forţezi limitele şi să laşi oamenii să se simtă inconfortabil.
Iertaţi-mă, dar fără să dai avertismente.
Ideea este să-i surprinzi pe oameni,
să le induci sentimente care pot fi inconfortabile
şi să-i faci să înveţe să le gestioneze.
Aşa e viaţa, prieteni.
Când se întâmplă lucruri groaznice, nu primeşti avertisment.
Ralphie o ucide în bătaie pe stripteuză.
Trebuia să vezi ce fel de om absolut demn de dispreţ era,
ca să înţelegi că aceştia erau tipii cu care ţineai tu.
Uită-te la tine!
A fost interesant, fiindcă uneori publicul se lăsa păcălit de sentimentul:
„Tipii ăştia sunt nişte ursuleţi mari şi amuzanţi cu care poţi vorbi la gard”.
Şi da, aşa e. Până le datorezi bani.
Apoi nu mai sunt amuzanţi. Apoi sunt...
Aşa că, din când în când, le reamintim oamenilor
- ...cine e cu adevărat Tony Soprano. - Ai terminat?
Mulţumesc, T.
Băutura aia nenorocită fără zahăr e ultima pe care o vei bea vreodată.
Jur pe Dumnezeu! Mami! Te rog. Tony.
Le-am spus scenariştilor: „Tipul e un ucigaş.
E un afemeiat, un nenorocit...
Este un nebun în multe privinţe.
Poate că ţi se pare o nebunie.
Tony trebuie să fie mereu cel mai deştept din cameră.
Cu cât îmbătrânesc, nimic nu mai pare o nebunie.
Nu e tot timpul pus pe glume.
E un tip rău, extrem de violent.
Vrei cafea?
Nu.
Şi întotdeauna am simţit că, dacă a existat o lipsă de realism,
a fost faptul că el era mai introspectiv decât realitatea.
Tony gândeşte prea mult, e prea îngrijorat.
Dar i se întâmpla ceva ce nu putea controla.
- Atacurile. - Da.
Dacă nu erau atacurile de panică, nu cred că ar fi mers la un psihiatru.
N-am timp pentru atacurile astea nenorocite.
A fost bine luni de zile.
Dar nu-şi putea permite să se prăbuşească în faţa oamenilor săi.
Şi, evident, erau multe lucruri în spatele lor.
Era foarte deprimat şi nu înţelegea sau nu ştia asta.
Avea o mulţime de temeri, dar nu ştia.
Ai vreo remuşcare cu privire la modul în care îţi câştigi existenţa?
Da.
Cred că trebuie să fiu clovnul trist, care râde pe dinafară,
dar plânge pe dinăuntru.
Mă simt epuizat doar vorbind despre asta.
După părerea mea, şi am făcut multă terapie,
un psihiatru nu te trage niciodată la răspundere.
Şi asta m-a deranjat un pic dintotdeauna.
Vrei să spui că răspunsul la orice aş face e:
„O, trebuie să înţelegi cum sunt părinţii mei.
- Aşa că nu pot fi învinovăţit." - Alo?
Teoretic, terapia ar trebui să te facă o persoană mai bună.
- Bine, să aud! - Pe el l-a făcut un mafiot mai bun.
Ar putea lua în considerare ceea ce simt ceilalţi
timp de 20 sau 30 de secunde.
Vrem doar să vorbeşti cu el.
La urma urmei, e unchiul tău. Haide!
Aşa e.
După cum am spus în serial, aşa cum a spus Livia: „Psihiatria...”
Nu este altceva decât o escrocherie pentru evrei.
Asta ar fi spus mama mea despre psihiatrie.
- Ei nu ştiau nimic despre asta. - Da.
„Melfi.”
A fost foarte important pentru mine ca ea să fie italiancă.
- Din ce parte a cizmei eşti, scumpo? - Doctor Melfi.
Familia tatălui meu era din Caserta.
Eu, din Avellino.
Mamei i-ar fi plăcut dacă noi doi am fi fost împreună.
Şi să nu fie prea bruscă,
sau să fie chiar înţelegătoare.
Care este singurul lucru pe care toate femeile, mama ta,
soţia, fiica îl au în comun?
Toate mă calcă pe nervi.
Personajul ei se baza pe psihologul
- ...la care mergeam atunci. - Ştiu unde baţi.
Toate sunt italience. Şi ce?
Poate că, spunându-mi mie adevărul, dialoghezi cu ele.
Cred că am început să realizez că ceea ce făceam acolo
era să recapăt o mamă.
Ce făceai acolo, la terapie?
- Cu ea. - Corect.
- Era că primeam o mamă nouă. - Ce?
Şi, cu siguranţă, asta făcea Tony.
M-ai transformat în tot ceea ce simţi că lipseşte
la soţia şi la mama ta.
Mă faci să par un nenorocit de băiat al mamei.
Sunt un bărbat.
Adică, acum că stăm în biroul acestui psihiatru
şi îi analizăm pe aceşti tipi, el avea nevoie de o mamă.
Mamă?
Mama lui era o nebună.
- Ştii bijuteriile mele bune? - Cele de la tata.
Da, unele au venit direct din vitrina Cartier, nu?
I le-am dat pe toate verişoarei tale, Josephine.
- Ce mama dracului? Bijuteriile cele bune? - Mereu le-a admirat.
Ei se aseamănă foarte mult. De aici vine conflictul.
I-ai dat unei nenorocite de verişoare inele Cartier elegante
- ...iar mie, un scaun care vibrează? - Soţia ta nu...
Încearcă, pentru că e italian şi e vorba de mama lui,
dar ea ştie exact ce să facă să-l enerveze
şi o face mereu.
Ascultă la mine acum, înainte de a-ţi provoca alte daune grave ţie
sau moştenirii nepoţilor tăi! Din acest moment nu mai locuieşti singură.
- Nu mă duc la azil. - Atunci mă duc eu la tribunal
şi fac rost de o procură.
- Şi oricum te duc acolo. - Atunci omoară-mă acum!
Haide, fă-o!
Du-te la jambon, ia cuţitul de tranşat şi înjunghie-mă!
Aici. Acum, te rog.
M-ar durea mai puţin decât ceea ce ai zis tu.
Ştii, eu cunosc bătrâni care sunt inspiraţi!
Livia a fost un amalgam, fie intenţionat,
fie că David a văzut-o aşa, fie că alţii au văzut-o aşa.
- Dar a fost un amalgam. - Noi, scenariştii Clanului Soprano,
aveam cu toţii aceeaşi mamă.
Eu am avut o relaţie groaznică cu mama.
Mama mea, ca s-o prezint succint,
a fost clar piatra de temelie a familiei noastre.
Tata a murit într-o joi, iar luni dimineaţa,
mama s-a întors la muncă cu cinci copii, Dumnezeu s-o binecuvânteze.
Dar nu am avut o relaţie prea bună.
Când am intrat la facultate, am sunat-o şi am zis:
„Mamă, am intrat la facultate.”
Locuiam singur în acel moment, iar ea a spus:
„Îţi dau şase luni”. Şi am spus: „Bine, mulţumesc”.
Când am intrat la Drept, am sunat-o şi i-am spus:
„Mamă, am intrat la Drept”.
Iar ea a spus: „Încă una dintre ideile tale stupide”.
Sunt lucruri în serial pe care le-am adunat literalmente,
vizitându-mi mama, într-un azil de bătrâni.
- Cine este? - Eu sunt, mamă.
Afurisita de vecină tot dădea drumul la apă.
Se aude iar.
O înnebunea pe mama.
Este suficientă apă. De câtă apă are nevoie?
Dă drumul la apă toată ziua.
Apă şi iar apă.
Sunt vecină cu Gunga Din.
Nu este o invenţie.
Totul se bazează pe lucruri inspirate din viaţa noastră reală.
Şi totul a început cu David şi viaţa lui,
dar am recunoscut probleme similare şi lucruri asemănătoare
care ne fac să râdem, sau ne enervează şi tot aşa.
Şi dacă s-a potrivit la David şi mergea şi la Tony Soprano,
devenea parte din serial.
Când aveam opt sau nouă ani,
obişnuiam să mergem la malul mării, în Belmont, New Jersey.
Ieşeam într-o seară undeva şi coboram scările,
iar tatăl meu a căzut şi şi-a rupt pantalonii.
Mama a murit de râs.
De acolo a venit şi asta. Majoritatea oamenilor nu au înţeles.
„De ce râde? E oribil.”
Iar Nancy i-a spus soţiei mele, Denise, în primul sezon:
„Bănuiesc că această creatură pe care o interpretez e decedată?”
Cred că ceea ce are mama ta, cel puţin,
e ceea ce noi numim tulburare de personalitate borderline.
Fobiile interne ale acestor oameni sunt singurele lucruri care există pentru ei.
Lumea reală, oamenii reali sunt la periferie.
Aceşti oameni nu simt dragoste sau compasiune.
În scenariul original
şi, de asemenea, în ultimul episod al primului sezon,
Melfi urma să-i spună că mama lui vrea să îl omoare.
Târfă nenorocită şi perversă, vorbim despre mama mea.
Se duce la azil,
ia o pernă
şi o sufocă mortal. Aşa a fost în film
şi aşa urma să fie şi în serial.
Dar Nancy avea cancer pulmonar şi emfizem.
Pe măsură ce se apropia sfârşitul, ea a spus: „David, vreau să lucrez.”
- Mama ta a avut un atac cerebral. - A schimbat întreaga poveste.
Atac cerebral?
Ştirile de ieri de la televizor au supărat-o foarte tare.
Nu că ar fi treaba mea. În fine, tocmai s-a întâmplat. Paramedicii...
Voi trăi o viaţă frumoasă, lungă şi fericită, spre deosebire de tine.
- Bun, e suficient. - Da?
Mişcaţi-vă, haideţi!
Încerc să fac ce trebuie pentru tine, iar tu vrei să mă omori?
Nu te înţelege.
Zâmbeşte! Uitaţi-vă la faţa ei.
Uitaţi-vă la faţa ei. Zâmbeşte!
- Haideţi! - Lasă-mă în pace!
Da. Aşa că am lăsat-o să lucreze.
Nu am fost mereu perfectă, dar am încercat să fac ce am putut.
Şi ştiu că niciunuia dintre voi nu i-a plăcut
când am încercat să vă spun ce să faceţi.
Bebeluşii sunt ca animalele. Nu sunt cu nimic diferiţi de câini.
Cineva trebuie să îi înveţe să deosebească binele de rău.
NECROLOGURI - NANCY MARCHAND
Dar nu a trăit prea mult.
A fost minunată.
Oamenii o iubeau pe Livia. Erau foarte încântaţi de ea.
Nu ştiu de câte mii de ori am auzit:
„Este la fel ca bunica mea! Este la fel ca mătuşa mea!”
Şi totuşi, mama mea, după care a fost modelată,
era, credeam eu, complet singură,
într-un alt univers.
Unii au probleme cu mamele.
Nu credeam că sunt singurul,
dar chiar credeam că mama se află în alt univers.
Este vorba de fapt despre temerile, spaimele şi angoasele ei.
Dar ceea ce nu am înţeles atunci,
lucrul pe care l-am învăţat mulţi ani mai târziu...
Locuind în California, vorbeam cu mama la telefon.
Asta se întâmpla spre sfârşitul vieţii ei. Vorbeam despre bunicul meu.
Şi ea a spus: „E ca şi mătuşa Louise, nu a vrut să o rănească”.
Am zis: „Ce vrei să spui?”
Ea a spus: „Păi, da, el a lovit-o cu piciorul, dar nu a vrut”.
„Cum adică a lovit-o cu piciorul?”
Ea a spus: „Păi, da, a lovit-o în vagin”.
Am spus: „Ce?”
Ea a spus: „A lovit-o în vagin”.
Am spus: „Ce se întâmpla?”
„Nu ştiu, ea urma să se căsătorească a doua zi,
iar el era supărat”.
M-am gândit că...
Lucrurile au început să aibă sens pentru mine.
Pentru că mi-o amintesc pe mama ţipând într-un coşmar şi spunând:
„Tată, pune-ţi pantalonii la loc! N-o face... Pune-ţi pantalonii la loc!”
Deci nu am dovezi, dar era un tip rău,
la fel şi tatăl tatălui meu.
Nişte tipi din sudul Italiei.
Am venit la Hollywood pentru a face filme
şi am fost deviat spre televiziune
şi spre a deveni scenarist,
practic aş zice că din cauza propriilor mele slăbiciuni.
În primul rând, mi-era frică să regizez şi, de asemenea, era vorba despre bani.
CLANUL SOPRANO
Dar apoi, în al doilea an al serialului, agentul meu m-a scos la masă
şi mi-a spus:
„Vreau să-ţi spun că acum eşti un brand.
Şi îţi spun asta pentru că acum poţi să faci
toate filmele pe care le doreşti.”
Probabil că mulţi oameni ar fi renunţat pe loc, nu-i aşa?
Şi poate ar fi trebuit.
Dar mi-a plăcut foarte mult să creez Clanul Soprano şi am continuat.
Se vorbeşte mereu despre construirea universului.
Cu cât lucram mai mult la Clanul Soprano,
cu atât mai puţin mă puteam uita la altceva.
Pentru mine nu avea sens.
Nu se afla în universul în care existam eu.
Nu numai acele personaje, ci şi eu trăiam acolo.
- E vorba despre personaje. - Ce se întâmplă?
Adică, povestea se naşte din acele personaje,
iar în acel mic univers...
iar şi iar,
fiecare personaj a făcut un pact cu diavolul.
Ce am zis eu, e vorba despre bani şi moarte, nu?
- De ce trebuie să scăpăm de cadavru? - Ce-i cu întrebările astea nenorocite?
Toată lumea a făcut un pact cu diavolul.
Şi e şi problema unui împrumut neachitat.
Pot să te opresc puţin?
Melfi a făcut un pact cu diavolul.
Nu ştiu unde duce povestea asta...
dar sunt câteva norme etice de bază pe care ar trebui să le discutăm.
Ce îmi spui aici intră sub incidenţa confidenţialităţii medic-pacient,
cu excepţia cazului în care...
Dacă aş auzi, să zicem, că va avea loc o crimă,
nu că aş spune că ar avea loc, dar dacă un pacient vine la mine
şi îmi spune o poveste în care cineva va fi rănit,
eu ar trebui să mă duc la autorităţi.
- „Ar trebui să mă duc la poliţie?” - Teoretic.
„Teoretic.”
Nu ştiu ce s-a întâmplat cu tipul ăsta.
Spuneam şi eu.
- Nu-i aşa că e un pact cu diavolul? - Poftim.
Este un om bun, este un tată bun.
Îmi spui că e un criminal deprimat,
predispus la furie, adulter în serie.
Aşa ai defini tu un om bun?
Carmela era măritată cu diavolul.
S-a căsătorit cu el şi a rămas căsătorită.
Poţi pleca acum
sau poţi rămâne să auzi ce am de spus.
Trebuie să ai încredere în instinctul tău şi să te gândeşti să-l părăseşti.
Nu vei putea niciodată să te simţi bine în pielea ta.
Nu vei putea niciodată să înăbuşi sentimentele de vinovăţie şi ruşine
despre care ai vorbit, cât timp eşti complicele lui.
Părăseşte-l!
Ia doar copiii, ce a mai rămas din ei, şi pleacă.
Preotul a zis să încerc să lucrez cu el.
- Să-l ajut să fie un om mai bun. - Şi cum merge?
I s-a spus: „Ia-ţi copiii şi pleacă acum!”
Acel psihiatru bătrân a fost singura persoană
care a spus adevărul despre asta în tot serialul.
Tony...
Nu te taxez pentru că nu vreau să iau bani murdari.
- La mulţi ani! - Nici tu.
Mulţumesc!
Dar nu poţi spune
că nu te-a avertizat nimeni.
„Trăieşti din banii lui murdari."
Tony, ce ai făcut?
- „Ia-ţi copiii acum şi pleacă!” - Este pentru tine.
- Doamne! - Avem o săptămână bună.
- N-a făcut-o. - Dumnezeule, ce maşină!
E foarte interesant
câte ar trebui să refuze să vadă o persoană ca ea.
Sau ce poveşti îşi spune sieşi pentru a accepta asta.
Nu cred că s-a întâmplat ceva despre care să nu ştie, măcar periferic.
Dacă Tony e diavolul, atunci există o înţelegere cu diavolul?
Evident, el a făcut un pact cu diavolul.
El e cu adevărat reprezentantul diavolului,
sau cum vreţi să-i spuneţi.
Dar nu era mulţumit de târgul făcut, nu? Vedeţi, asta am simţit de multe ori.
S-a spus: „Ar fi trebuit să fie pedepsit”.
Şi răspunsul meu e mereu: „Acest tip a fost pedepsit în fiecare zi.
Nu l-aţi văzut nefericit în toţi aceşti ani?"
Este un om în suferinţă. Nu are o religie.
Nu crede în guvern.
Dl Soprano a fost amabil să vină cu noi.
Nu crede în nimic în afara codului său de onoare.
Sunt sigur că agentul Harris v-a explicat că vrem să auziţi ceva.
Iar codul său de onoare se duce naibii.
Despre ce vorbiţi, şedinţe? Cu cine? Pentru Dumnezeu, Livia!
Toţi. Raymond, Larry.
Trei dintre capi au mamele acolo?
Dacă este adevărat, Livia, ştii ce...
Eu sunt şeful, pentru Dumnezeu!
Dacă nu acţionez, cu sau fără sânge...
Trebuie.
Acum eşti mort, nenorocitule.
El nu mai are nimic şi se uită în jur şi nu...
Era acea căutare pe care cred că uneori o întreprind mulţi americani.
Poţi cumpăra lucruri, poţi face orice.
Dar nu-şi mai găsea centrul de greutate.
E un tip care încearcă mereu să facă ce crede că e corect,
dar ajunge să dea peste cap viaţa tuturor.
Mereu încearcă să facă ce trebuie, dar niciodată nu e cu adevărat bine.
Precum explozia din restaurantul prietenului său pentru a opri un asasinat.
El crede că face ceea ce trebuie şi, în schimb, se răsfrânge
asupra vieţii tuturor.
- Ce naiba faci? - Uită-te în ochii mei!
Spune-mi că nu te-ai atins de localul meu!
Serialul a devenit mai profund pe măsură ce a continuat.
Nu ţi-am dat foc la restaurant.
Cred că Jim a contribuit mult la asta.
Jur pe mama.
Jimmy avea magie
şi cred că acea magie a pătruns...
FOST PREŞEDINTE ŞI DIRECTOR GENERAL HBO
...concentric spre ceilalţi,
inclusiv echipa, regizorii, scenariştii, actorii.
Linişte!
A fost întotdeauna minunat, de la început până la sfârşit.
Începem, fundal! Acţiune!
Era ca şi cum te-ai juca cu el,
aşa cum se joacă copiii mici.
Gen: „Tu eşti mama, eu sunt tata”.
- Corect. - Era uşor şi fără griji.
Douăzeci şi doi, dubla opt. Ridicaţi semnul A.
Acţiune!
Dă-i drumul! Spune-mi iar că vorbesc ca soţia ta!
Haide!
Bine.
Pur şi simplu, se prostea.
Îmi trimitea pupici şi îşi dădea hainele jos.
Adică, era un nebun.
- În regulă. - Stai un pic! Stai!
Dă-i drumul! Spune-mi iar că vorbesc ca soţia ta!
Tu, eu.
Era grozav cu echipa, îi făcea să râdă.
Şi a dat fiecărui membru al distribuţiei 30.000 de dolari.
Adică după marea negociere de care a ţinut cu dinţii,
iar HBO i-a plătit cam un milion de dolari pe episod?
Da.
Când Jim a obţinut înţelegerea, nimeni nu ştia că a fost în discuţie.
Nu ştiam să negociem.
Cred că s-a simţit groaznic din cauza asta.
Aşa că ne-a chemat pe toţi în rulota sa, unul câte unul,
şi ne-a dat fiecăruia un cec de 30.000 de dolari.
Poftim?
Nu am primit niciodată 30.000 de dolari. În regulă.
Acum e momentul în care întorc camera spre tine.
Nu, nu ştiu nimic despre asta.
- A dat bani membrilor distribuţiei? - Da.
Da, sună... Adică, e ceva ce-ar face el.
Era un om foarte bun la suflet,
care avea grijă de prietenii lui.
A fost un om generos.
Cred că a simţit că HBO i-a tras pe sfoară.
Şi a vrut să facă ceva pentru a compensa, pentru a ajuta.
Cred, de asemenea, că a avut o fărâmă de regret
pentru zilele în care nu venea la muncă, deşi toată lumea era pregătită.
„Unde este Jim?”
Am petrecut cu toţii şi ne-am distrat de minune.
Şi poate că au fost unele dimineţi
în care tuturor ne era puţin mai greu să ne ridicăm din pat.
Nu era vorba doar de Jim.
Pe lângă costurile financiare, a început să apară şi îngrijorarea
legată de ce se va întâmpla cu el.
În cele din urmă, a trebuit să fie de acord
că îi putem deconta 100.000 de dolari pe zi
- ...pentru fiecare zi când nu venea. - Bine, preluăm. Alex...
Cred că ceea ce Jim nu ştia sau nu se aştepta
e cât de dificil e să fii vedeta unui serial.
Habar n-aveam.
Am intrat cu un zâmbet larg pe faţă,
am primit un pumn drept în nas
şi am zis: „Trebuie să găsesc o cale”.
Nu ştiam cum să mă pregătesc.
Începeai luni dimineaţa, la ora 05:30 sau 06:00,
chiar mai devreme.
Şi dura chiar şi 14 ore.
Pentru că actorii au un program de 12 ore, pleci la 20:00
şi începi a doua zi la 08:00, apoi lucrezi până la 22:00,
începi apoi la 10:00 şi lucrezi până la 00:00.
Ajungi acasă
şi trebuie să memorezi şapte, opt pagini,
pentru patru sau cinci scene din ziua următoare.
Şi poţi lucra târziu vinerea.
Vinerea, de regulă, stai acolo până la 02:00, 03:00.
Uneori ne prindea dimineaţa sâmbăta,
iar luni dimineaţa o luam de la capăt.
Aş zice că renunţa la serial la fiecare două zile.
Sau în fiecare zi. Dar să-i dăm...
În fiecare zi, mergeam într-un bar şi...
Aveam exact aceeaşi conversaţie.
Ne îmbătam şi spuneam: „Gata, nu mai pot... Nu mă mai întorc”.
Şi ziceam: „Ai 100 de oameni care depind de tine”.
Iar el zicea: „Da, bine”.
Aşa că, de obicei, se întorcea.
Dar de câteva ori a dispărut pentru câteva zile.
L-a copleşit.
Şi acţiune!
Atunci o să-ţi spun ceva ce n-o să-ţi placă.
- La naiba! Tăiaţi! - Tăiaţi!
Scena asta nenorocită!
Spunea că simte că trebuie să se ducă în anumite locuri.
- În locuri distructive. - Ştii ceva?
Şi dureroase pentru el.
„DRAGOSTE NEBUNĂ”
- Eşti nebună. - Nu am cerut decât bunătate.
Vino aici!
Ascultă-mă şi să mă asculţi bine!
Gata cu telefoanele, gata cu tot! Dacă mă vezi, traversezi strada.
Eşti o nemernică periculoasă şi nu te vreau în viaţa mea.
Nu... Nu pleca!
O s-o sun pe soţia ta.
Ce-ai spus?
Mă duc la Columbia. Îi voi spune fiicei tale despre noi.
Printre lucrurile folosite pentru a mă înfuria
e lipsa de somn...
Asta te scoate din sărite până la refuz.
Dormi câte două-trei ore pe noapte timp de două nopţi
înainte de o scenă foarte violentă.
Te vei enerva din orice.
Ascultă la mine!
Dacă te apropii de soţia sau de familia mea, te omor.
Mă înţelegi? Te omor!
Omoară-mă, nenorocitule!
Fac multe chestii ciudate, mă dau cu capul de lucruri.
Adică, fac tot ce este necesar.
Îţi pui o piatră în pantof, una foarte ascuţită
şi te plimbi cu ea toată ziua. Adică, e o prostie, dar merge.
Eşti furios.
Şi, treptat, lucrurile devin mai accesibile.
Dar am nevoie să fiu singur.
Nu sunt genul care să stea de vorbă mult
înainte de a face ceva.
Beam şase ceşti de cafea.
Nu recomand asta nimănui, dar... Şi apoi eşti furios.
Aş încerca orice pentru a ajunge unde trebuie,
cât timp nu rănesc pe nimeni.
Târfă nenorocită!
La dracu', Tony!
Bine, suntem în grafic. Hai să...
- Am înţeles... - Bun.
Se pregătea pentru o scenă lovind cu pumnii interiorul maşinii
până i se învineţeau degetele.
Trebuia să-şi facă astfel de lucruri.
Când Jim l-a ucis pe turnător, s-a lovit foarte tare la mâini.
Cu frânghia sau ce era aia.
A fost incredibil de implicat în a face acel personaj credibil,
iar dacă nu eşti foarte meticulos, poţi sfârşi prin a-ţi lua munca acasă.
Iar ca actor, asta nu este o idee prea bună.
Deci da, cred că l-a afectat.
Când mi-ai spus: „El a spus că i-a fost greu”
- ...şi am zis: „Asta a spus”. - Da. Corect.
Într-o oarecare măsură, fac pe deşteptul,
pentru că, evident, în viaţa lui se întâmplau
- ...şi alte lucruri. - Corect.
Şi a avut unele probleme care sunt acum bine-cunoscute
şi care au continuat să persiste.
Cum îţi revii după o astfel de filmare?
Bei. Nu ştiu
Am organizat o intervenţie pentru el în apartamentul meu din New York,
pentru a încerca să-l convingem să meargă
la o clinică, pentru reabilitare.
Şi avuseserăm o mulţime de conflicte până în acel moment.
Iar şiretlicul a fost că l-am invitat pe Jimmy la mine
ca să discutăm şi să clarificăm lucrurile.
Şi apoi a venit.
Am avut repetiţia cu o zi înainte sau ceva de genul ăsta.
Sora lui... Toţi erau acolo, iar el a intrat,
i-a văzut pe toţi acolo şi a spus: „La naiba cu asta!”
Şi pur şi simplu a ieşit şi toţi au strigat: „Jimmy!”
Şi el s-a întors către mine şi a zis: „Concediază-mă!”
Şi a plecat.
TONY ARATĂ CU DEGETUL
GANDOLFINI ATACĂ FANUL #1!
Jim avea, ca noi toţi, propriile lui lucruri de rezolvat.
Iar viaţa lui s-a schimbat dramatic în cursul acelui serial.
Relaxează-te, omule!
Pleacă naibii de lângă mine! Mă înţelegi?
Da. Relaxează-te!
O să-ţi sparg faţa!
A trecut de la un actor relativ necunoscut
la statutul de mare star, extrem de recunoscut.
Şi a fost un pic ciudat pentru el
să îşi piardă astfel intimitatea.
Era în centrul atenţiei oriunde mergea.
Nu se pierdea în mulţime.
- Am copilul cu mine. - Ne daţi ori nu!
Şi era foarte diferit de Tony Soprano.
Era foarte relaxat.
Purta Birkenstocks şi îi plăceau Green Day şi AC/DC.
JAMES GANDOLFINI SE JOACĂ CU CĂŢELUL UNUI FAN
- Ce căţel? - Chihuahua Pomeranian.
Mulţi fani îl privesc pe Tony Soprano
ca pe un fel de model, lucru înfricoşător în multe privinţe.
Poate a simţit că lumea credea că el e Tony Soprano,
dar nu era.
E un tip bun şi foarte complicat.
- Vrei să spui ceva, James? - Ai putea spune...
şi nu sunt sigur, poate a fost ceva mai mult Tony acolo
decât a vrut să recunoască, că a fost prea uşor pentru el.
- Pot să-ţi spun ceva, Tony? - Nu te purta de parcă am de ales!
În ultimul an, am visat,
am avut fantezii şi am fost îndrăgostită de Furio.
A vorbit cu tine. Biata de tine!
M-a făcut să simt că sunt importantă!
M-ai întrebat zilele trecute ce are verişoara Irinei şi tu nu ai.
M-am gândit la asta,
pentru că e o întrebare bună.
Şi da, e destul de sexy, chiar şi fără un picior, dar asta nu e tot.
Puteam să discut cu ea, fiindcă avea ceva de spus!
Sunt aici! Am lucruri de spus!
În afară de „adu nenorocitele de scaune” şi „ai semnat contractul fiduciar”?
E o femeie în toată firea care a fost lovită!
A fost pe cont propriu şi a trebuit să lupte şi să se zbată!
Spre deosebire de mine, nu-i aşa?
Cine naiba a vrut să fie aşa?
Cine dracu' s-a supărat şi a protestat doar la ideea
- ...că eu am o licenţă imobiliară? - Stând degeaba timp de 20 de ani,
să te joci cu aerul condiţionat, să te smiorcăi şi să te plângi
şi apoi să te mai plângi încă puţin de mine!
Preotului tău! La dracu'!
Lumea spunea: „Serialul a devenit mai sumbru." El a devenit mai sumbru.
„Eu sunt învierea
şi viaţa”, zice Domnul.
„Cine are credinţă în Mine va avea viaţă...
chiar dacă a murit.”
LA ŞASE ANI DUPĂ CE SERIALUL S-A ÎNCHEIAT,
GANDOLFINI A MURIT DE ATAC DE CORD LA 51 DE ANI.
„Şi oricine are viaţă şi s-a încredinţat Mie cu credinţă
nu va muri în veci."
Jim, dacă Raiul există, ce ţi-ar plăcea să-l auzi pe Dumnezeu spunând
când ajungi la porţile lui?
Preia tu pentru o vreme! Mă întorc imediat.
- Nu! - Asta e tot.
- Asta e. - Nu.
Nu ai voie să o schimbi.
- Bine. - E prea bună.
Gândeşte-te la posibilităţi.
La câţiva ani după terminarea serialului, m-a sunat agenta lui.
Şi a spus...
A fost cam... nu vreau să spun directă.
A vorbit foarte pe şleau.
- Ai fost surprins? - Nu.
Dragă Jimmy,
familia ta m-a rugat să vorbesc la funeraliile tale
şi sunt foarte onorat şi emoţionat.
Am încercat să scriu un elogiu tradiţional,
dar a ieşit ca o emisiune de televiziune proastă.
Şi îţi scriu această scrisoare, dar o fac către şi pentru un public,
aşa că încerc să deschid cu o replică amuzantă.
Într-o zi, eram pe platou şi filmam o scenă şi scria:
„Tony deschide uşa supărat, o închide,
apoi începe să vorbească”.
Camerele au pornit, iar tu ai deschis uşa frigiderului,
ai trântit-o foarte tare şi ai continuat să o trânteşti,
iar şi iar şi ai luat-o razna cu frigiderul ăla.
În cele din urmă, a trebuit să tăiem.
Şi îmi amintesc că ai spus: „Rolul ăsta,
locurile unde mă duce şi ce am de făcut...
E atât de sumbru!” Şi îmi amintesc că ţi-am spus:
„Ţi-am zis eu să distrugi frigiderul?
Scria undeva în scenariu: „Tony distruge frigiderul”?
Scrie: „Tony închide furios uşa frigiderului.
Asta scrie. Tu ai distrus frigiderul.”
O altă imagine cu tine care îmi vine în minte
este că filmam în acea vară foarte fierbinte,
în căldura umedă din New Jersey.
Iar tu stăteai pe un scaun de plajă din aluminiu,
cu o batistă udă pe cap.
Şi eram plin de iubire.
Şi atunci am ştiut că sunt în locul potrivit.
Pentru că...
Mi-am spus: „Uau, nu am mai văzut aşa ceva de când o făcea tatăl meu.
Unchii mei italieni
şi bunicul meu italian o făceau
în acelaşi soare fierbinte din New Jersey”.
Şi am fost atât de mândru de moştenirea noastră!
Am fost mândru de moştenirea noastră când te-am văzut făcând asta.
Chiar simt că, deşi sunt mai în vârstă decât tine...
Mereu am simţit că suntem fraţi.
Acum, ca să vorbim despre un al treilea tip între noi,
am fost tu, eu şi acest al treilea tip.
Se spunea mereu: „De ce l-am iubit atât de mult pe Tony Soprano,
deşi era aşa de ticălos?”
Şi teoria mea a fost că l-au văzut pe băieţel.
L-au simţit şi l-au iubit pe băieţel. Şi au simţit dragostea şi durerea lui.
Şi tu i-ai oferit toate astea.
- Filmaţi din nou! - Încă o dată.
Lucrând cu Jim în rolul lui Tony, când scriai,
ai văzut elemente din tine în Tony?
Spre sfârşit, da.
Începusem să văd că fuzionaserăm într-un fel,
într-un mod ciudat.
Erau doi David.
Era al naibii de amuzant când voia să fie.
Când dorea să fie, era absolut grozav.
Dar această persoană
care cu bună ştiinţă te-a făcut să te simţi de parcă...
tu ai fi contribuit cu ceva la starea asta nefericită în care se afla
sau, mă rog, la tristeţea lui
sau că trebuia să faci ceva pentru a-l face fericit...
Asta n-avea să se întâmple.
A venit al treilea sezon şi nu m-am mai întors.
Nu eram fericit.
În mare parte, problema mea era că devenise toxic.
Nu ieşeam din acea cameră decât pentru a merge pe platou,
care era, la rândul lui,
un loc oribil şi epuizant.
Şi multă muncă. Să trebuiască să fii acolo
şi să nu ai un rol pe care mintea ta să-l poată...
La final, nu-mi mai dădeam interesul, iar el ştia asta şi era furios.
Am făcut câteva greşeli grave. Chiar am făcut.
Când m-a concediat...
eram într-un... A fost absolut îngrozitor. Şi el...
Am făcut toate lucrurile de care m-a acuzat David.
L-am întrerupt în timpul conversaţiilor cu alte persoane.
Printre altele, am făcut şi asta. Am făcut câteva lucruri rele.
Şi asta a fost...
Asta a fost în cele din urmă problema între mine şi el,
pentru că trebuia să te porţi frumos.
Trebuia s-o faci. E o persoană cu coduri foarte stricte.
El are un cod de conduită şi comportament
care decretează ce este acceptabil şi ce nu.
Şi cred că eu...
Probabil că asta l-a făcut să mă pună
în acea categorie maternă,
care pentru el era ca o gaură neagră.
În camera scenariştilor se colaborează,
totuşi rămâne viziunea ta.
Asta a creat tensiune?
Să spunem lucrurilor pe nume! Obişnuiam să fiu uneori foarte furios,
pentru că nimeni nu propunea nimic.
Şi de atunci, m-am gândit:
„Da, poate din cauză că ai respins orice idee,
poate de-aia s-au oprit.”
Această atitudine a ta
te-a făcut un lider eficient.
Dar toţi avem defecte, chiar şi tu.
Şapte păcate capitale, iar al tău e mândria.
David este foarte intransigent,
dar cred că o parte din tine trebuie să fie implacabilă şi nemiloasă,
când vine vorba de a-ţi proteja arta.
Cred că asta e valabil pentru orice formă de artă.
Cu tot respectul,
habar nu ai cum e să fii numărul unu.
Orice decizie pe care o iei afectează fiecare faţetă
a oricărui alt lucru. Aproape că e prea mult de suportat.
Iar la final, eşti complet singur cu toate astea.
A existat o presiune enormă asupra lui,
pentru că acum eşti...
Trebuie să... Ai ridicat ştacheta foarte sus
şi trebuie să o depăşeşti în fiecare an, da?
Trebuie să fie mai bine. Nu doar să satisfaci publicul,
ci să fii mai bun, mai interesant, mai ciudat.
Gândiţi-vă ce riscuri îşi asuma!
Firea lui capricioasă, acea mirare.
- Şi dacă am face doar asta? - Cred că vreau să vin acasă.
- Sunt câteva condiţii nenegociabile. - Cum ar fi?
- Nu-ţi poţi ţine calul aici. - De ce nu?
Glumeşti? Fiindcă miroase urât şi face mizerie peste tot.
- Voi curăţa după ea. - Mereu spui asta.
Totul a pornit din inima şi imaginaţia acestui tip.
Şi ştiam că dacă vrei să schimbi un cuvânt din replicile tale,
ziceau: „Să-l sunăm pe Cilindrul principal!”
- Aşa îi spuneam noi. - „Cilindrul principal”?
Cilindrul principal se află undeva în turn.
Şi aşteptam să răspundă: „Da, a spus că e în regulă”
sau: „Nu, rămâne aşa cum e”, fiindcă era important pentru el
- ...şi era proiectul lui. - Aşa e.
Noi eram acolo pentru a-i pune proiectul pe picioare.
- Toată lumea, priviţi aici! - De-asta fuseserăm angajaţi.
Îmbrăţişează-mă!
TOATĂ LUMEA ARE NEVOIE DE UN EROU
Persoana care a stabilit cele mai înalte standarde a fost David.
Asta l-a chinuit şi nu a fost niciodată mulţumit de munca sa.
A fost unul dintre acei tipi care...
„David, bucură-te de asta!”
Haide, amice, David! Felicitări, omule!
Ce mai faci? Mulţumesc!
- Mă bucur să te văd. Eşti bine? - Da.
ÎN OCTOMBRIE 2023, CHASE A FOST INCLUS ÎN NEW JERSEY HALL OF FAME.
La fiecare două decenii sau cam aşa ceva,
cineva apare şi schimbă jocul.
Partea frumoasă când eşti din New Jersey
e că trecem mereu neobservaţi.
Intransigent, necruţător, inovator,
idealist, romantic până la capăt
şi, da, un chiţibuşar cinic şi autodistructiv.
Cu alte cuvinte, genul meu de om.
Schimbă-mi carnea în jambon Pădurea Neagră!
Ce vise nenorocite, Doamne!
- Vreau să vorbim despre vise. - E în regulă.
Visele şi filmele sunt atât de apropiate, încât poţi merge
de aici, din această cameră, în orice loc.
- Corect. Asociere liberă. - Da.
Prindeţi-l!
Ton, mai devreme sau mai târziu trebuie să înfrunţi realitatea.
- Nu vreau să aud. - Ei bine, o să auzi.
Am visat mult timp că am ucis pe cineva.
Şi povara asta m-a afectat prea târziu în joc.
Şi îmi spuneam în vis: „De ce ai făcut asta?
Ai renunţat la tot. Eşti terminat.
Pentru ce naiba ai făcut asta?"
Şi acum, ştirile.
Vrei să o testezi?
Lucrul amuzant legat de visele din Clanul Soprano e
că atunci când ai un personaj care ar trebui
- ...să deţină controlul... - Corect.
- ...dar visele nu le controlezi. - Nu, niciodată.
SEZONUL 6, EPISODUL 2 „BUN-VENIT ÎN CLUB”
În secvenţa de vis a lui Kevin Finnerty, la ce încerca să ajungă Tony?
Ce mama naibii?
Ăsta nu e portofelul meu. O, nu!
El spunea: „Cine sunt şi unde mă duc?”
Şi era îngrozit.
Defectul fatal al lui Tony ca mafiot este că avea conştiinţă.
Suntem măguliţi să ne aflăm în prezenţa unui om
a cărui echipă de vânzări a obţinut performanţă 12 trimestre consecutive.
Adică, nu e mare lucru. Mereu e cineva mai rapid.
După cum a spus chiar David: „Tony într-o altă viaţă ar fi un tip
care vinde mobilier de gazon pe Garden State Parkway”.
Şi Kevin Finnerty era versiunea dintr-un univers alternativ a lui Tony.
Am venit aici pentru că am crezut că mă puteţi ajuta să dau de Finnerty.
Am portofelul lui, am servieta, dar eu sunt altă persoană.
Într-o zi, vom muri cu toţii, iar atunci vom fi la fel ca acel copac.
Nu vom fi eu sau tu.
În adâncul sufletului, el deosebeşte binele de rău.
Şi ştii, ţi-ai ales meseria greşită
dacă îţi faci griji pentru chestii de genul ăsta,
pentru că vei face o mulţime de lucruri greşite.
Am avut vise ciudate noaptea trecută, vise febrile.
Am împuşcat un tip. Un prieten de-al meu.
E interesant că Tony a avut ocazia să facă terapie.
- Eram plin de... - Furie.
Da, sigur, furie. Tu ştii totul.
Nu ţi-ai gestionat niciodată furia şi uite cât te-a costat!
Tu eşti cea mai mare ameninţare la adresa ta.
Dar asta înseamnă să fii om.
Dar unii oameni sunt mai autodistructivi decât alţii.
O înghiţi ca pe o pastilă.
Şi, mai târziu în serial, scena cu peyote
a fost un alt mod de a explora imaginea de ansamblu.
Înţeleg.
Am înţeles.
La începutul fiecărui episod, stăteam cu toţii în jurul unei mese
şi citeam scenariul împreună.
Dar intram cu toţii zicând: „Eşti bine?”
De parcă am fi zis: „Este ultimul tău episod?”
Niciodată nu ştiai exact cine va fi prezent
în următoarele două episoade, era hilar.
Şi toţi ziceam: „Nu, sunt bine”.
Tuturor ne era frică.
Da, băieţii se întrebau cine va urma.
Iar ritualul era că dacă David te invita la prânz sau la cină,
erai terminat.
„Apelul telefonic" de la Cilindrul principal.
Dar ştiţi, el este şeful.
Partea din tine pe care o vedeai la Tony
era partea de şef?
- Ideea că trebuia să... - Ei bine, am crezut asta.
- Ai omorât-o! - Când cineva murea în serial...
eu trebuia să-i spun actorului.
Şi îmi era greu.
Iisuse Hristoase!
- Oamenii erau afectaţi de asta. - Trebuie să mă aşez.
- Simt că nu pot sta. - Unii aproape că implorau.
E în regulă, Tony?
E slujba lor. E viaţa lor.
Pentru Vincent Pastore, Big Pussy, am luptat.
„Nu-l ucide, David! Mai dă-i un sezon!”
Păi, ştiţi ceva? E un serial cu mafioţi. Oamenii trebuie să moară.
La naiba!
Adriana.
Am încercat să mă distanţez de astea.
Ce e cu ea?
Federalii.
Gândind ca el: „Trebuie să dispară”.
Dumnezeule mare!
Odată ce am luat decizia ca Adriana să înceapă să coopereze
cu federalii, s-a hotărât totul.
La un moment dat, lucrurile aveau să sfârşească prost pentru Adriana.
O să mă ocup de asta.
David mi-a spus pe platou: „Voi filma asta în două versiuni.
O să filmez varianta în care scapi
şi alta în care ei te omoară,
şi nimeni nu va şti cum se termină până nu va fi difuzat.
Deoarece avem probleme de confidenţialitate pe platou,
nimeni nu poate şti ce se întâmplă cu adevărat.”
Şi am zis: „Dar voi fi moartă şi nu voi mai fi în serial”.
Şi el a făcut aşa...
Şi am acceptat altă slujbă, pentru că nu ştiam
şi eram speriată, iar el s-a enervat rău de tot,
pentru că acum urma să se afle.
Dar a trebuit să accept slujba aia. Credeam că nu voi mai lucra niciodată.
Am ştiut că dacă o voi juca pe Adriana timp de cinci sezoane
şi voi fi cunoscută pentru asta, va deveni toată viaţa mea.
Ştiam că voi deveni un stereotip.
Şi m-am gândit:
„Mai bine profit de asta acum”.
„PARCARE PE TERMEN LUNG”
- Alo? - Da. Eu sunt.
Iisuse, nici nu ştiu cum să-ţi spun asta.
E vorba de Christopher. A încercat să se sinucidă.
- Doamne, e bine? - E bine.
Era lângă Ramapo. Se pare că a luat nişte pastile.
L-a găsit un poliţist în toaleta unui restaurant
şi l-a dus la spital.
Oricum, mă duc acolo acum
şi îl trimit pe Sil să te ia, da?
Iisuse Hristoase!
Oricât m-a întristat să plec, la final eram pregătită.
Ştiam că aşa trebuie să fie.
A fost foarte dificil, pentru că e vorba de personaje şi actori.
Nu era doar Adriana, era şi Drea de Matteo.
David nu a vrut să o vadă împuşcată, pentru că o iubea.
De ce plângi? O să fie bine.
Nu am suportat să o văd pe Adriana împuşcată.
N-aş fi putut să mă uit la asta.
Aşa că am încălcat stilul serialului.
Pe oricare altă victimă din acel serial aţi văzut-o ucisă.
Am început să discutăm.
„Cum ar trebui să facem asta?”
Dacă nu se petrece pe cameră natural...
REGIZOR DE IMAGINE
...trebuie să găsim o tranziţie poetică.
Nu e nebună şi nu imploră. Cred că ea e mai...
- Filmăm. - Ştii ce spun?
Acţiune!
A fost de departe cea mai grea scenă pe care am jucat-o vreodată.
Şi, fireşte, ea e extraordinară.
A zis: „Nu mă lua uşor, da?
Evident, va fi ultima mea scenă.
Să o facem bine, da?”
Iar eu am zis: „Stevie, trebuie să-i dăm drumul.
Eu sunt o curvă, tu eşti un mafiot, apucă-mă de păr
şi să-i dăm drumul!”
Nu.
O, nu! Nu!
- Haide! - Nu!
- Te rog! - Unde naiba te duci?
- Haide! Vino, târfă nenorocită! - Nu! Nu, te rog!
Nu!
Când am scris scena,
am scris că aparatul de filmat se îndreaptă spre cer
şi urma să revină pentru a-i găsi pe Tony şi Carmela
într-o altă scenă.
Intenţionat, în ultima scenă din serial, Tony şi Carmela sunt în pădure.
Şi ea vorbeşte despre cumpărarea unei proprietăţi.
- Da, e un teren minunat. - Şi cu priveliştea asta?
Valorează peste 600.000. Topograful vine marţi.
Iar el se gândeşte doar la Adriana.
Chestiile astea mă fac să-mi dea lacrimile când mă gândesc
cum a păţit-o personajul acela.
Şi a fost şi sfârşitul lui Drea de Matteo.
Urma să n-o mai avem pe Drea cu noi.
- Eşti bine? - Da. Eu? Da, bineînţeles.
În ce moment ai început să te gândeşti la încheierea serialului?
Au fost şapte sezoane,
dar le-au numit 6A şi 6B,
aşa a scăpat HBO de majorările de salariu pentru actori.
Dacă ar fi spus că e sezonul şapte,
ar fi avut dreptul la o mărire de salariu.
Tăiaţi!
Cu doi ani înainte de asta, Chris Albrecht mi-a spus:
„Ar fi bine să începi să te gândeşti cum o să termini serialul.”
Nu mă gândisem niciodată la asta. Ce final?
Când se anulează, nu ştiu.
Se întâmplă cu toate serialele, nu?
Toate sunt anulate eventual.
Dar asta a fost altceva.
Ai regizat primul episod,
iar apoi nu ai mai regizat niciunul în timp ce scriai şi produceai.
Dar te-ai întors şi ai regizat ultimul episod.
Da, cu Alik. Acelaşi director de imagine.
- Până atunci evoluaserăm amândoi. - Da.
- Trecuseră zece ani. - Da, mult.
Da. Deci cred că în ultimul episod
am vorbit mult despre 2001...
REGIZOR: STANLEY KUBRICK
...despre un punct de vedere care e întrerupt
de personajul care intră în el.
Astronautul începe să se vadă pe sine.
Are costumul spaţial pe el şi se vede în oglindă...
şi se întoarce şi iată-l fără costumul spaţial pe el.
Şi apoi, în cele din urmă, ia cina de unul singur şi îmbătrâneşte.
Se uită în urmă şi se vede în pat,
ca bătrân.
Această tehnică simplă m-a hipnotizat mereu.
Şi pentru acel episod...
„FABRICAT ÎN AMERICA”
...indiferent pe cine s-ar duce să vadă Tony,
intră în propriul său punct de vedere.
M-a făcut să mă gândesc la timp...
şi la apropierea de moarte.
Domnule? Scuzaţi-mă!
Sau la apropierea de orice.
Are ceva mistic.
Pentru ultima scenă,
prima idee pe care am avut-o mult timp a fost
că Tony se va întoarce în Manhattan, prin tunelul Lincoln,
pentru o întâlnire, şi că acolo îşi va găsi sfârşitul.
Ei bine, nu ştiam că o să moară,
dar nu arăta bine. Cred că urma să se întâmple.
Dacă eraţi în public, v-aţi fi gândit:
„Nu cred că va ieşi bine pentru el”.
Dar nu se ştie niciodată.
Şi apoi conduceam pe Ocean Boulevard
şi am văzut un restaurant şi m-am gândit:
„Poate ar trebui să fie într-un loc unde merg să mănânce mereu”.
Linişte, vă rog. Linişte!
Şi am spus: „Mă gândesc la «Don't Stop Believin'»”.
Toţi au zis: „O, la naiba, glumeşti?
Ultima din tot serialul?”
Toată lumea era revoltată.
Iar eu am spus: „Ei bine, tocmai aţi decis pentru mine.”
- Bună. - Bună.
Dar n-am vrut-o doar ca să contrazic lumea.
- Ce arată bine în seara asta? - Nu ştiu.
Cu cât lucram mai mult cu el,
cu atât am început să aud unul dintre versurile acelui cântec.
„Filmul nu se termină niciodată. Continuă şi tot continuă.”
M-am gândit: „Uau!”
În tot episodul, există o circularitate.
Simţi că te întorci la episodul unu.
Înapoi!
Explozia grătarului, explozia maşinii.
Dacă nu vă place rampa aia, vă construiesc alta.
Poate e lemnul.
Am fost frapat de circularitate. Primul episod, ultimul episod.
Hei, copii, veniţi aici!
Cumva, descrie tiparele din viaţă
pe care le vezi repetându-se iar şi iar.
Ştii, uneori...
- Viaţa e frumoasă. - Viaţa e adesea frumoasă.
Şi în scena din restaurant, mare parte din conversaţie e...
- „Ţii minte când...” - Corect. Da.
Pentru familia mea.
- În primul sezon, Tony a spus... - Îţi aminteşti micile momente,
ca acestea...
care au fost frumoase.
Deci curaj!
- Iar AJ îi aduce aminte de asta. - Concentrează-te pe momentele bune!
Nu fi sarcastic!
Nu asta ai spus odată? Să încerci să-ţi aminteşti momentele bune?
- Am zis? - Da.
Păi, cred că e adevărat.
Această scenă se construieşte ca o mică structură piramidală
în care construim continuu.
Se întâmplă o mulţime de lucruri pe ecran.
Ea încearcă să-şi parcheze maşina, sunt mulţi oameni,
o mulţime de personaje, tipul cu jacheta Members Only.
Alte posibile ameninţări intră.
Tensiunea creşte în acea scenă din restaurant.
Ne aşteptăm la ceva.
Am luat-o înainte şi am comandat ceva.
Şi apoi se face totul negru. A fost atât de brusc şi de ciudat!
Chiar i-a luat pe toţi prin surprindere.
Am început să sun pe toată lumea, zicând: „Mi s-a închis televizorul?”
Eram cu Jim, iar Jim a spus: „Asta e tot?”
Era... Nu-i venea să creadă.
- Deci Jim nu ştia? - Nu!
A fost supărat?
Cred că a fost în stare de şoc, ca toată lumea.
A fost ceva de genul: „Gata!
Acesta este sfârşitul poveştii.”
Şi mi-am zis: „E David. Aşa e David.
Exact aşa a vrut el să încheie serialul.
Nu vrea să ştie nimeni ce se întâmplă acum.”
Probabil că mă gândeam la faptul că universul nu se opreşte niciodată.
Poate că voi nu puteţi continua, dar universul va continua.
Filmul va continua.
Există o rezolvare în nerezolvare, nu?
Ceea ce atrage o idee poetică foarte interesantă,
aceea a unui final deschis.
Nenumărate persoane mi-au spus...
„Bine, ştiu că ştii. Ce s-a întâmplat cu adevărat?”
Vanity Fair a scris un articol, cam la zece ani după serial.
Şi au venit la mine şi mi-au spus:
„Care e sfârşitul? Care e adevăratul final?”
Ai... Ştii...
Am spus: „Bine, uitaţi, odată pentru totdeauna!
Ce s-a întâmplat la final a fost că regizorul a strigat «tăiaţi»,
iar actorii au plecat acasă”.
Ce ar fi putut fi? Tony să fie ucis?
- Familia să fie distrusă? - Şi atunci toată lumea zice: „Da!”
Rezolvarea şi impactul mare nu înseamnă nimic
pentru că 20 de minute mai târziu uiţi întregul serial.
Dar dacă construieşti un final filosofic,
un final deschis, şi asta a devenit,
acest serial va dăinui pentru totdeauna, nimeni nu-l va descifra.
Sfârşitul este cum vrei tu să fie.
A murit bătrân.
Cineva a ieşit din baie şi l-a împuşcat în cap.
FINAL CONTROVERSAT
Toţi stau în jurul unui dozator de apă şi spun...
FINALUL SERIALULUI...
„Nu-mi vine să cred ce am văzut”.
AM AŞTEPTAT OPT ANI PENTRU ASTA?
- „Ce s-a întâmplat?” - Cu ce ai rămas?
Ai rămas cu ceva de rezolvat.
„Bine, şi cum vei rezolva?” Urmărind din nou serialul.
Când ai terminat, ai terminat? Adică, te-ai împăcat cu asta?
Ai fost trist? Ai fost... Ai vrut să faci altceva?
Ce era?
Am vrut să mă apuc de ceea ce mi-am dorit mereu să fac,
adică să fac un nenorocit de film.
ÎN 2012, DAVID A SCRIS ŞI REGIZAT PRIMUL FILM,
NOT FADE AWAY, CU JAMES GANDOLFINI.
Şi eu... Lucrasem destul la serial.
Dar se terminase. Părea corect. Se terminase.
În regulă, începem. Aici. Aici începem.
Pe măsură ce trecea timpul, îmi era dor de oameni.
A fost ca o familie.
Îmi lipsea rezolvarea problemelor.
E scrisul şi: „Ce culoare ar trebui să aibă pălăria?
O pălărie roşie?
Nu poate avea o pălărie roşie pentru că ea are o pălărie roşie.”
„Nu putem filma acolo, fiindcă se vede semnul Shell.”
Sau în timpul procesului de editare: „Ei bine, de ce negru?
De ce tăiaţi la negru?”
SEZON 3, EPISOD 2 „PROSHAI, LIVUSHKA”
A fost scena aia dintre Meadow şi AJ.
„Popas în apropierea codrilor într-o seară cu ninsoare”.
Doamne, ce mă bucur că nu mai sunt în liceu!
Ai citit-o?
S-a întâmplat demult. Îşi făcea temele.
Ce înseamnă?
Mâine trebuie să predau o analiză literară.
Ce înseamnă?
„Codrii frumoşi îmi plac nespus Dar am promis şi sunt supus
Şi mai e mult până dorm dus”?
„Pădurea într-o seară cu zăpadă” era numele poeziei.
- Robert Frost? - Poezia lui Robert Frost.
- Şi ea spune... - Ce acoperă câmpul?
- Zăpada. - Ura!
- Şi ce simbolizează zăpada? - Crăciunul.
Alo? Frigul?
Albul fără sfârşit, nimicul fără sfârşit?
- Nu ştiu. - Moartea.
- Credeam că negrul e moartea. - „Credeam că negrul înseamnă moartea.”
Aşa că asta a fost şi în capul meu.
Dar acum lumea va spune: „Vedeţi, a recunoscut, Tony a murit.”
Adevărul e că...
Subtitrarea: Mariana Mazilu