MAFIOZA: DEJVID ČEJS I SOPRANOVI
Imaš sliku?
Ovde je pomama za „Sopranovima” dostigla vrhunac prošlog jula...
22.7.2000. HARISON
kada se 14 000 kandidata za mafiozu pojavilo na otvorenom kastingu serije
u sve samo ne glamuroznom Harisonu, u Nju Džerziju.
Procenjuje se da se okupilo između deset i 25 000 ljudi.
Da, to je bilo posle prve sezone.
Red se protezao sve do auto-puta...
DEJVID ČEJS TVORAC „SOPRANOVIH”
Bilo je apsurdno.
Krenite, ljudi. - Dame, priđite.
Izgleda da se pročula vest.
Samo ponesite svoju fotku u Džerzi.
Ovde ima policajaca, vatrogasaca, nastavnika.
Ko ne želi slavu i bogatstvo?
Da ti kažem nešto. Ja sam pravi čovek za ovu ulogu.
Nećeš naći većeg Italijana. Takvi se više ne rađaju.
Prijatelj i ja smo se fino picnuli,
baš kao i 482 000 ljudi ispred nas.
Ne znam da li sad imamo neke šanse.
Gospodine, morate stati ovde ako želite da...
Napustite područje!
Ukoliko ne napustite područje, bićete uhapšeni.
Policija Harisona, zabrinuta zbog bezbednosti građana,
prekinula je audiciju.
Gotovo je.
Pa je većina ovih ljudi morala da se zadovolji ubacivanjem fotografije
u kutiju i uzdanjem u zvezde.
Našli smo Džini Sek u toj grupi.
Ona je kasnije išla u moju srednju školu.
Bila je kozmetičarka, nikad nije glumila.
Šta je ovo kog đavola?
Uhvatila me je nesvestica. Pao mi je šećer.
Pa šta bi s voćnom salatom?
Ni ti nisi prestao da pušiš.
Nikotin stvara zavisnost!
Šta ti je? Šta se dereš na mene?
Ni na tren nismo posumnjali u nju.
Znam da sam se ugojila ovih poslednjih nekoliko godina.
Primećujem ja druge žene. Vidim kako ih muškarci gledaju.
Zar i ja tebe ne gledam tako?
Zar te nisam uvek tako gledao?
Volim te.
Kako je vreme odmicalo,
počeo sam da shvatam da se gledaoci dele
na dva tipa.
Jedan deo publike očekivao je dramsku seriju,
a drugi je bila grupa koju smo zvali
„Manje blebetanja, više rešetanja”.
Serija nije imala vedar ton.
Smenjivali su se svetlo i tama.
Morali ste biti spremni na jedno od ta dva
u svakom trenutku.
Pretpostavljam da je to nešto što je meni veoma važno,
to da tama bude prožeta humorom. I kad razmišljam o tome,
razmišljam o sebi na prvim sahranama na koje sam išao kao dete,
gledao dedu kako leži u sanduku,
i slušao neki sumanuti razgovor,
neku glupost koju je tetka pričala.
I misliš: „O čemu ti pričaš?
Otac ti leži u sanduku.”
To je ostavilo snažan utisak na mene kao pisca.
Pogledaj je takvu. Mariolina, prva koja mi je izdrkala,
meni i Vinsentu Maniskalku u uličici iza pileće mesare.
Džuniore.
Bože, šta ja to pričam na bdenju ove sirote žene?
Idemo.
Da budem iskren, kad su „Sopranovi” u pitanju,
stvarno ne znam da li je to bila drama ili komedija.
Na primer, Toni Siriko...
On je bio ozbiljan mafijaški glumac,
međutim, komedija je sama počela da izbija.
Sunce ti jebem!
Apsurd, za koji je i on zaslužan.
Molim vas! - Jebeni otrovni bršljan.
Rođen sam u Bruklinu. Odrastao sam na ulici.
Još imam asfalta u cipelama.
Dobro mi je poznat takav život.
I poznajem mnogo likova iz tog miljea.
Već osećam kako me svrbi.
Nisu ga šminkali jer je išao u solarijum.
Kao ono... Znate, imao je ono reflektujuće čudo za sunčanje?
Toni je stvarno bio takav. Uvek je imao ten.
Mislim da se moj lik ponaša kao ja, privatno.
Ali nemojte to nikom reći.
Svestan si da će kad Kejtlin završi koledž
biti neka 2027. ili tako nešto?
Ako je povukla na tebe, neće završiti ni četvrti osnovne.
Šta radiš to? - Ništa.
Rez! Jako lepo. Proveri, molim te.
Toni Siriko je bio veoma pedantan,
i veoma izričit po pitanju svog izgleda.
Nisu smeli ni da mu dirnu kosu.
Frizerima nije bilo dozvoljeno da je diraju.
TERENS VINTER PISAC
Objasnio mi je ceo sistem.
Ustajao bi u tri ujutru, čitao svoje replike.
Češljao bi kosu i prskao lak u vazduh,
a izmaglica bi se spuštala.
Ponovio bi to nekoliko puta dok se sve ne stvrdne.
Šta to radiš?
S3, E11 „PINE BARRENS”
Radimo epizodu „Pine Barrens”.
Tako je, moronu, kopaj.
Znam da je zemlja tvrda, ali pokaži malo te sibirske snage.
Poli i Kristofer treba da ubiju tipa.
Odvode ga u šumu, ali tip im pobegne,
a oni se izgube u šumi.
Stani malo.
Išli smo ukrug. Jebote, kako je to moguće?
Kada ga prvi put vidite u toj epizodi...
Stavićemo satenski finiš.
...Poli ima savršenu frizuru, i rade mu manikir.
Izvini.
Cilj nam je bio da ga do kraja epizode degradiramo
do njegove najgore verzije.
Pička jedna!
Spala mi je cipela.
On je u totalnom rasulu.
I, rekao sam Toniju Siriku:
„To bi se stvarno desilo s tvojom kosom.”
Na šta će on: „Neću da kvarim frizuru.” „Daj, Toni.
Poenta svega ovoga je da si...
Poli je sav sjeban.”
Pristao je i samo malo... Rekoh: „Daj, Toni.”
„Dobro, mamu ti”, rekao je i razbarušio kosu kao lud.
Rekoh: „Brzo, snimajte to dok se ne predomisli.”
I to je jedini put da vidite Tonija Sirika
sa neurednom kosom. - Imaš majoneza na bradi.
Šta? - Majonez!
Kad se serija zakomplikovala, Deniz i ja smo imali kuću u Francuskoj,
pa bismo otišli tamo da radimo na sledećoj sezoni.
Ona je stalno uređivala vrt,
a ja bih izašao i sedeo napolju dok ona orezuje i radi,
i pričao bih joj te priče.
Njen uticaj je bio nemerljiv.
Svaki serijal imao je po 13 epizoda.
Zato bih povukao 13 linija.
Zatim bih izvukao linije na kojima bi pisalo „Toni”.
Šta Toni radi u prvoj epizodi? Šta radi u drugoj epizodi?
Šta se dešava...? I to je bio zaplet.
Zatim bih dodao Karmelu. Šta Karmela radi?
Ona je imala svoju sezonu.
„Kris.” Svako od njih imao je svoju sezonu.
Neki i po dve-tri. Toni je imao dve do tri linije
onoga što se njemu dešavalo u toj sezoni.
Zatim bih se vratio i izneo plan scenaristima,
kako bi znali u kom pravcu će ići sezona.
A onda bismo seli i rekli:
„Dobro, prva epizoda. Znam šta tu piše,
ali o čemu će zapravo biti?”
Gradili smo dramu.
Ipak se sastaju u podrumu.
Sedeli bismo tako i kenjali, kao ti i ja sad.
Da. - Po ceo dan.
Razgovarali bismo o tome, i kenjali, kenjali, kenjali,
iz čega je proisteklo mnogo dobrih stvari.
Bukvalno sedite sa svojim prijateljima
i pričate: „Šta ste radili sinoć?”
I to digresira u priču ili: „Šta se meni jednom desilo”,
i tome slično...
Ponekad bi Dejvid podstakao takvu priču pitanjem tipa:
„Šta je najgore što ste nekom uradili u vezi?”
Ozbiljno, Toni, samo mi reci. Zašto više ne možemo da se viđamo?
Zato što se krešeš s Ralfom. - Odjednom imaš moral?
Nemam moral, ali imam pravila.
Prosto, pričali biste priče, što je odlična terapija.
Ali, znate, mi smo godinama radili zajedno.
U toj sobi smo prolazili kroz razvode,
deca su nam se rađala, roditelji su nam umirali.
Znate, mnogo toga u životu.
Glumac je instrument za sprovođenje ideja.
Tokom sledećeg...
Ja sam im pričao o tome kako sam na početku karijere
pohađao i časove glume. - Ovo je gluma za pisce?
I to je postalo deo prve epizode koju sam napisao.
Pomozi mi, tatice!
Tata, pomozi mi! Tatice.
Osloni se na mene. Veruj mi.
Pričao sam im o svojoj poseti vidovnjaku.
I to je postalo priča o Polijevoj poseti vidovnjaku.
Čarls Pagano. - Otkud ti znaš za to, jebote?
On kaže da ti je prvi. Ali ja osećam da ih je još mnogo.
Hej! - Onaj se smeje.
Otrovni bršljan?
Pita da li te i dalje svrbi.
Ne zajebavaj se sa mnom. S kim si pričao?
Sve moje priče...
FRENK RENZULI PISAC
potiču iz mojih ličnih iskustava,
i onoga što sam video i čuo.
Grejdi kort 26. - Dobro, 26.
Ovo je zgrada u kojoj sam odrastao.
A ovo je moj čuveni stan. Broj 107.
Odrastao sam u socijalnom naselju Maverik u istočnom Bostonu.
Još kao klinci, krali smo
i šta sve nismo radili da dođemo do novca.
A sa nekih 13-14 godina,
stigao sam nekako do lokalnog kluba,
u kojem su se okupljali gangsteri iz kraja.
Ako već dobijam poziv za ples,
voleo bih da federalci malo požure s tim.
„Hej, klinac, učini mi uslugu. Počisti podove.”
Radio sam na kartaroškim igrama.
Da, pratim. - Četiristo za tebe.
Bio sam sa tim ljudima iza zatvorenih vrata.
Ne gledaj u pod, Bobi. Gledaj u mene.
I, kad bismo se okupili u istoj sobi
da stvaramo likove poput Bobija Bakale...
Pobedniku pripada plen.
Gubi se odavde dok ti nisam nabio knjigu s citatima
u to tvoje debelo dupe!
...ili poput Ričija Aprila...
Meditirao sam mnogo o ovome u buvari.
O čemu?
Ne bi verovao koliko sve postane jasno.
Da li ti meditiraš? - Ja? Da li meditiram?
...poput Binzija. - Jesi ti lud?
Nisam kao nekada.
Ali još sam dovoljno lud da iskopam oko.
Riči, šta se dešava?
Tu sam mogao da doprinesem i svojim ličnim iskustvima
sa tim mafiozama.
Debelo ti se isplatilo šlihtanje Toniju Sopranu.
Pogledajte nekog poput ujka Džuniora,
ili Tonija, ili Polija Volnatsa.
Mislim, to su sitničavi i loši ljudi.
Imali smo slobodu da pričamo o čemu smo hteli.
„Hej, ovo je soba za pisce.
Pišemo o lošim ljudima, a loši ljudi rade loše stvari,
i mi moramo da dopremo do tih delova sebe.”
ROBIN GRIN SPISATELJICA
Govorili smo stvari na koje bi se danas
gledalo s podozrenjem. - Tačno.
Danas bi nas mogli pogrešno optužiti da smo rasisti, seksisti.
I sve u tom stilu, znate.
Jedno vreme razmišljali smo o tome da pozovemo pomoć...
Ali smo shvatili da ne možemo tako da radimo.
Ako je imala kupaći kostim... Ti to ozbiljno?
Mislim da je samo stajala na vratima, i kad je on otišao...
Kako si napravio taj iskorak od člana glumačke ekipe
do pisca?
Znate, nisam počeo da pišem
zato što sam hteo da moj lik ima više sočnijih scena.
Pisao sam zato što sam iskreno voleo sve likove.
Zaljubio sam se u sve njih.
Od Dejvida sam naučio dosta
o pojedinostima, detaljima.
Sve je bilo dobro promišljeno. - Scena treba da se zakuva i...
U nekom trenutku tog procesa,
Dejvid bi ustao i otišao do kauča.
Samo bi legao da odspava,
a mi bismo nastavili da pričamo.
Ali on ne bi stvarno spavao. Sklopio bi oči i razmišljao.
Više ne bih mogao da podnesem priču. Osamio bih se i prilegao na kauč,
dok bi oni nastavili da pričaju. I tad bih, konačno, nešto uradio.
Kad bi u nekom trenutku ustao, u sobi bi zavladao muk.
Uzeo bi marker, prišao tabli,
i ispisao kompletno razrađenu priču.
Dejvid počinje da popunjava tablu.
Tri velike bele table.
Poludeo je, popuniće sve.
A mi svi odobravamo: „Da, to je sjajno”,
dodajemo ponešto i priča je gotova.
Napravimo pauzu za ručak, vratimo se, on gleda u to,
i kaže: „Ovo je teško sranje.”
Izbriše sve... Satima smo radili na tome.
Svake godine, počinjemo i ja im kažem: „Zapamtite, prvih pet ideja
odbacujemo.
Nemojte ih ni pominjati. Šesta ideja, možda...
To se odnosi i na mene. - Jasno.
„Reći ćemo je naglas.
Sve drugo je već viđeno. Ne valja.”
S3, E4 „EMPLOYEE OF THE MONTH”
Pričamo o važnim stvarima.
O životu, smrti, ljubavi, nasilju.
Ćuti, ne okreći se.
I dan-danas sam ponosna na to što nismo imali nasilje
nasilja radi.
Nikad nisam mislila da... - Bilo je dosledno likovima.
Da, mislim da je bilo opravdano.
Ne bih rekao da se iko od nas bezrazložno koristio nasiljem.
Niko nikad nije rekao: „E, moramo da prikažemo ovu strahotu.”
Naprotiv.
Daću ti sav novac! - Umukni!
Ne! Ne! - Umukni! Umukni.
Ne, daj! - Skini gaćice.
Ne, prestani!
Molim te, prestani!
Ne! - Kučko prokleta!
Ne!
Prestani!
Melfino silovanje je bilo veoma nasilno,
i izuzetno uznemirujuće za gledanje,
jer ju je nateralo da odluči hoće li reći Toniju ili ne,
i time još bolnije jer ste videli šta joj se desilo.
Oslobodili su ga?
Neko je zaturio dokazni materijal ili tako nešto.
Ma ne znam šta su uradili, ti glupi kreteni.
Da li su ga pustili samo dok ne počne suđenje?
Jer ja mogu da ga identifikujem.
Neka pravna stvar. Morali su da ga puste.
Nemoguće. - Preneo sam ti sve što mi je rekao.
RADNIK MESECA HESUS ROSI
Taj drkadžija, „radnik meseca”, ponovo je na ulici,
i ko će ga zaustaviti? Ti?
Koga da pošaljem da tog kučkinog sina
iseče na komade?
Šta ti je?
Hej. Ma hajde. Šta sam uradio?
Hajde, a?
Sećam se da nisam ni završila čitanje scenarija.
Pozvala sam Dejvida da pitam zašto.
„Zašto bi je povredio?
Ona je jedina koja se trudi da održi
osećaj za pravdu,
racionalnost.
Zašto je siluješ?
Ne mogu ni da čitam koliko sam se uznemirila.”
„Lorejn, možeš li samo da pročitaš do kraja?”
„Da, dobro.” A onda...
Šta je?
Hoćeš nešto da mi kažeš?
Ne.
Kad je ona izgovorila to „ne”,
kao da me je grom pogodio.
Stigla je do raskršća na putu i mora da odluči kojim će putem poći.
Recimo to ovako.
Znala je da, ako mu kaže za silovanje,
onda je sve gotovo.
Nije se školovala 15 godina
da bi postala gangsterka.
Čak i najnasilnije epizode
sadrže u sebi takvu lepotu.
Kao epizoda u kojoj ubiju striptizetu.
3. SEZONA, 6. EPIZODA „UNIVERSITY”
Ta epizoda prikazuje Medou na koledžu...
Imaš li kondom?
...nasuprot toj mladoj devojci koja je njenih godina.
Serija je uvek bila šokantna u nekom svom aspektu.
Sad se dobro osećaš? Osećaš se kao muškarčina?
Mogli ste pomerati granice i stvarati ljudima osećaj nelagode.
Izvinjavam se, ali bez prethodnog upozorenja.
Suština i jeste u tome da iznenadite ljude,
i izazovete kod njih osećanja koja mogu biti i neprijatna.
Neka nauče da se nose sa njima.
To ti je, prijatelju moj, život.
Niko te neće upozoriti na strašne stvari.
Ralfi je prebio striptizetu nasmrt.
Morali ste da vidite kakva je to ništarija od čoveka
da biste shvatili za kakve ljude sve vreme navijate.
Pogledaj se sad.
To je bilo zanimljivo. S vremena na vreme,
publika bi se uljuljkala misleći
da su to zabavne plišane mede s kojima možete da ćaskate
preko ograde u dvorištu.
Da, to je tačno, sve dok im ne dugujete novac,
a onda prestaju da budu zabavni.
Zato bismo povremeno podsetili ljude
ko je zapravo Toni Soprano. - Jesi popio?
Hvala ti, Ti.
Zato što ti je to govno bez šećera
poslednje piće u životu.
Kunem se Bogom! Mama! Molim te. Toni.
Rekao sam piscima: „Pazite, on je ubica,
švalerčina, drkadžija...
On je budala na mnogo načina.
Možda tebi zvuči ludo.
Ali Toni uvek mora da bude najpametniji.
Kako starim, tako mi ništa više ne zvuči ludo.
On nije uvek zabavan.
On je loš čovek, ekstremno nasilna osoba.
Hoćeš kafu?
Ne.
I, oduvek mi se činilo da nije dovoljno uverljivo
to što nerealno mnogo razmišlja.
Toni previše razmišlja, previše brine.
Ali dešava mu se nešto nad čim nema kontrolu.
Napadi panike. - Da.
Da nije bilo paničnih napada,
ne verujem da bi išao kod psihijatra.
Nemam vremena za ove proklete napade.
A mesecima je bilo tako dobro.
Ali nije smeo da dopusti sebi da pukne pred svojom ekipom.
Naravno, mnogo toga se krilo ispod površine.
Bio je depresivan, a nije to razumeo ili nije ni znao.
Imao je mnogo strahova, kojih nije bio svestan.
Da li se ikad zabrineš zbog načina na koji zarađuješ?
Da.
Moram da budem tužni klovn, koji se spolja smeje,
a iznutra plače.
Iscrpljen sam od same priče o tome.
Moje osećanje je, a bio sam na mnogo terapija,
da sa psihijatrom nikad ni za šta niste odgovorni.
I to me je oduvek mučilo.
Misliš, šta god da uradim biće:
„O, pa morate razumeti kakvi su moji roditelji,
i zato ne može mene kriviti?”
Teoretski, terapija treba da napravi od vas boljeg čoveka.
Dobro, da čujem. - Od njega je napravila boljeg mafijaša.
On je stvarno mogao da shvati kako se drugi ljudi osećaju...
Ali na 20-30 sekundi.
Samo tražimo da popričaš s njim.
Na kraju krajeva, ujak ti je. Hajde.
Tako je.
Kao što Livija u seriji kaže: „Psihijatrija...”
To ti je najobičniji reket za Jevreje.
To bi moja majka rekla za psihijatriju.
Oni nisu znali ništa o tome. - Jasno.
„Melfi.”
Bilo mi je izuzetno važno da ona bude Italijanka.
Iz kog dela čizme si ti, a? - Doktorka Melfi.
Moji preci s očeve strane potiču iz Kaserte.
Avelino.
Moja majka bi bila presrećna da smo nas dvoje zajedno.
I da ne bude prejaka,
niti previše saosećajna.
Šta je to što sve žene, tvoja majka,
tvoja supruga i ćerka, imaju zajedničko?
Sve mi krckaju muda.
Njen lik je zasnovan na terapeutkinji
kod koje sam ja išao. - Ne, znam na šta mislite.
Sve su Italijanke. Pa šta?
Pa, možda razgovarajući sa mnom vi u stvari vodite dijalog s njima.
Počeo sam da shvatam da sam tim potezom zapravo
pravio sebi novu majku.
Time što ste radili na terapiji?
Sa njom. - Da.
Pravio sam novu majku. - Šta?
Naravno, i Toni je to radio.
Napravio si od mene sve ono što osećaš da nedostaje
tvojoj ženi, i tvojoj majci.
Po tebi ispada da sam neka mamina maza.
Ja sam odrastao čovek.
Kad već sedimo u ovoj psihijatrijskoj ordinaciji,
i analiziramo te ljude, njemu je trebala majka.
Mama?
Majka mu je bila ludača.
Znaš moj najbolji nakit? - Ono što ti je tata dao.
Znam, nešto od toga došlo je direktno iz Kartjeovog izloga.
Sve sam dala tvojoj rođaci Džozefini.
Koji kurac? Skupi nakit? - Oduvek mu se divila.
Mislim da su njih dvoje dosta slični i da odatle potiče konflikt.
Jebenoj rođaci si dala Kartjeovo prstenje,
a meni vibrirajuću stolicu? - Tvoja žena nikad...
On se trudi pošto je Italijan, i to mu je majka,
ali ona tačno zna kako da ga isprovocira
i uporno to radi.
Slušaj me sad, pre nego što ozbiljnije naškodiš sebi
ili imovini koju ostavljaš unucima, nećeš više živeti ovde sama.
Neću u onaj starački dom. - Onda ću otići na sud,
dobiću od advokata starateljstvo nad tobom,
i strpaću te tamo. - Bolje me odmah ubij.
Hajde. Hajde.
Izvuci iz šunke onaj nož i probodi me.
Ovde. Tu. Odmah, molim te.
Manje bi me bolelo nego to što si sad rekao.
Znam ja neke starce u kojima ima života.
Livija je bila amalgam. Ne znam da li je tako zamišljeno,
da li je Dejvid nju tako video, ili bilo ko drugi,
ali ona je zaista bila amalgam. - Pisci „Sopranovih”
imali su jedno zajedničko: svi smo imali istu mamu.
Ja sam imao užasan odnos s majkom.
Moja majka je, ukratko rečeno,
bila kamen temeljac naše porodice.
Tata je umro u četvrtak, u ponedeljak ujutro
mama je bila na poslu sa petoro dece. Bog je blagoslovio.
Ali mi nismo imali dobar odnos.
Kad sam upisao Univerzitet u Njujorku, javio sam majci:
„Mama, primili su me na NYU.”
U to vreme sam živeo sam, i ona je rekla:
„Dajem ti šest meseci.” Rekoh: „Dobro, hvala.”
Kad sam upisao prava, pozvao sam majku:
„Mama, primili su me na pravni fakultet.”
Odgovorila je: „O, još jedna od tvojih lakomislenih ideja.”
Bilo je stvari u toj seriji koje sam doslovno pokupio
posećujući majku u staračkom domu.
Ko je to? - Ja sam, mama.
Ova prokleta komšinica pored stalno pušta vodu.
Evo opet.
Izluđivalo je moju majku.
Dosta ti je vode. Koliko joj vode treba?
Po ceo dan pušta vodu.
Voda, voda, voda.
Živim pored Gunge Dina.
To nije izmišljeno.
Sve je to zasnovano na događajima iz naših života.
Sve je počelo sa Dejvidom i njegovim životom,
ali svi smo prepoznavali slične probleme i slične stvari
koje bi nas nasmejale ili iznervirale.
I ako je odgovaralo Dejvidu i liku Tonija Soprana,
ušlo bi u seriju.
Kada sam imao osam-devet godina,
išli smo na plažu u Belmontu, u Nju Džerziju.
Izlazili smo negde uveče, i kako smo silazili niz stepenice,
moj otac se sapleo i pocepao pantalone.
Moja majka se zacenila od smeha.
Odatle potiče ta scena. Većina ljudi nije razumela.
„Čemu se smeje? To je strašno.”
Nensi je rekla mojoj ženi Deniz u prvoj sezoni:
„Verujem da je ovo stvorenje čiji lik tumačim pokojno?”
Ono što tvoja majka ima, u najmanju ruku je
ono što mi zovemo granični poremećaj ličnosti.
Za takve ljude postoje samo njihove unutrašnje fobije.
Stvaran svet, stvarni ljudi su periferni.
Takvi ljudi nemaju ljubavi ni saosećanja.
U prvobitnom scenariju za film,
kao i u poslednjoj epizodi prve sezone,
Melfi mu govori da je majka ta koja će ga ubiti.
Ti prokleta izopačena kučko, pričamo o mojoj majci.
On odlazi u starački dom,
i uzima jastuk,
i guši je dok je ne ubije. Tako je bilo u filmu,
i tako je trebalo da bude u seriji.
Međutim, Nensi je imala rak pluća i emfizem.
Kraj se bližio i ona me je zamolila: „Dejvide, samo mi daj da radim.”
Vaša mama je imala šlog. - To je promenilo celu priču.
Šlog?
Jako su je uznemirile jučerašnje vesti na TV-u.
Nije moja stvar. Ali eto, to se desilo. Bolničari...
Ja ću imati lep, dug i srećan život, što za tebe ne mogu reći.
Sad je dosta. - Jel'?
Guraj je dalje, guraj.
Trudio sam se da ti ugodim, a ti smeštaš da me roknu?
Ne razume vas.
Smeje se! Vidite kako gleda.
Vidite taj pogled. Smeje se.
Hajde. - Skini se s mene!
Da. Pustili smo je da radi.
Nisam uvek bila savršena, ali uvek sam se trudila koliko sam mogla.
I znam da ti nisi, niko od vas nije voleo
kad vam govorim šta da radite.
Bebe su kao životinje. Nisu ništa drugačije od pasa.
Neko mora da ih nauči šta je ispravno, a šta ne.
UMRLICE - NENSI MARČAND
Ali nije još dugo živela.
Bila je fantastična.
Ljudi su voleli Liviju. Bili su oduševljeni njenim likom.
Ni sam ne znam koliko puta sam čuo:
„Ista je kao moja baba! Ista moja tetka!”
A moja majka, po kojoj je lik i stvoren,
bila je, kako sam mislio, jedna jedina takva,
u nekom drugom svemiru.
Znao sam za muke s majkama.
Nisam mislio da samo ja imam taj problem,
ali stvarno sam mislio da moja majka pripada nekom drugom univerzumu.
Sve se vrtelo oko njenih strahova, njenih strepnji i anksioznosti.
Ali tada još nisam razumeo
nešto što sam saznao mnogo, mnogo kasnije
dok sam živeo u Kaliforniji. Razgovarali smo telefonom.
To je bilo pred kraj njenog života. Pričali smo o mom dedi.
Rekla je: „Nije on hteo da povredi tetku Luiz.”
Pitao sam: „Kako to misliš?”
„Pa, jeste, šutao ju je, ali nije tako mislio.”
„Kako to misliš 'šutao ju je'?”
„Pa, da, šutao ju je u vaginu.”
„Šta?”
Rekla je: „Da, šutao ju je u vaginu.”
Pitao sam je: „Zbog čega?“
„Ne znam, sutradan se udavala,
a on se prosto iznervirao.”
Samo sam pomislio...
Tad su mi neke stvari postale jasnije.
Jer sećam se da je majka vrištala u košmaru:
„Tata, obuci pantalone! Nemoj to... Tata, obuci pantalone!”
Nemam dokaza, ali on je bio loš čovek,
baš kao i otac mog oca.
Neki od tih likova sa juga Italije...
Došao sam u Holivud da snimam filmove,
ali završio sam na TV-u,
i postao pisac,
u suštini, zbog onoga što su bile moje slabosti.
Pre svega, plašio sam se režiranja. Drugo, treba se baviti novcem.
SOPRANOVI
Ali druge godine snimanja serije, moj filmski agent izveo me je na ručak
i rekao mi:
„Želim da ti urežem u mozak da si ti sada brend.
A zašto ti to govorim? Zato što sada možeš da snimaš
sve one filmove koje želiš.”
Mnogi bi u tom trenutku prestali, jel'?
Možda je i trebalo tu da stanem.
Ali ja sam toliko uživao radeći „Sopranove”
da sam nastavio dalje.
Ljudi kažu da se svemir širi bez prestanka.
Što sam više radio „Sopranove”,
to sam manje gledao bilo šta drugo.
Ništa drugo nije imalo smisla.
Nije bilo u univerzumu u kom sam ja živeo.
Ne samo ti likovi, i ja sam živeo tamo.
Sve se vrti oko likova. - Šta se dešava?
Priča proističe iz tih likova,
i u tom malom univerzumu,
iznova i iznova,
svaki od likova sklopio je pakt sa đavolom.
Kao što sam rekao, uvek se radi o novcu i smrti.
Zašto mi da se otarasimo leša? - Kakva su to sad pitanja?
Svi su sklopili pakt sa đavolom.
A postojalo je i to pitanje neisplaćenog duga.
Mogu li da te prekinem?
Melfi je sklopila pakt sa đavolom.
Ne znam kuda ova priča vodi,
ali trebalo bi brzo da razjasnimo nekoliko etičkih pravila.
To što mi govoriš potpada pod poverljivost informacija između doktora i pacijenta,
osim ukoliko bih ja...
Ukoliko bih ja čula, recimo, da će se dogoditi ubistvo,
ne kažem da hoće, ali ukoliko mi pacijent
ispriča priču u kojoj će neko nastradati,
ja sam dužna da prijavim to vlastima.
„Da li bih morala da odem u policiju?” - Tehnički.
„Tehnički.“
Ne znam šta se desilo tom tipu.
Ja... Samo kažem.
Zar to nije pakt sa đavolom? - Evo.
On je dobar čovek, dobar otac.
Govoriš mi da je depresivni kriminalac,
sklon izlivima besa i stalnim preljubama.
To je tvoja definicija dobrog čoveka?
Karmela se udala za đavola.
Udala se i ostala udata za njega.
Možeš sada da odeš,
a možeš i da ostaneš i saslušaš šta ću ti reći.
Veruj svom prvom impulsu i razmisli o tome da ga napustiš.
Nikad nećeš biti mirna sa sobom.
Nećeš ugušiti taj osećaj krivice i srama
o kojem si mi pričala, dokle god si njegova saučesnica.
Ostavi ga.
Uzmi samo decu, ko je od njih ostao, i idi.
Sveštenik mi je rekao da treba da mu pomognem
da bude bolji čovek. - I kako napreduješ?
Rečeno joj je: „Uzmi decu i idi, sad.”
Taj stari psihijatar, on je jedina osoba
koja je rekla istinu o tome, u celoj seriji.
Toni...
Ne naplaćujem ti jer neću da uzimam krvavi novac.
Srećan rođendan. - Ni ti ne možeš.
Hvala ti.
Ali jedno ne možeš da kažeš.
Da ti niko nije rekao.
„Ti živiš od njegovog krvavog novca.”
Toni, šta si uradio?
„Odmah uzmi decu i idi.” - Za tebe.
O bože! - Imali smo dobru nedelju.
Nije to uradila. - O bože, kakav auto!
To je veoma zanimljivo,
taj stepen poricanja sa kojim ljudi poput nje žive.
Ili priče u koje sebe ubeđuje kako bi sve to opravdala.
Ne verujem da je bilo nečega što ona nije znala
bar uzgredno.
Ako je Toni đavo, da li postoji pakt sa đavolom?
I on je sklopio svoj pakt sa đavolom.
On je đavolov zastupnik,
ili kako god to nazvali.
Ali on nije bio zadovoljan svojim paktom. Meni se često tako činilo.
Ljudi su mi govorili: „Nije ga trebalo kažnjavati.”
Na to im uvek odgovorim: „On je svakog dana kažnjavan.
Zar niste videli da je očajan sve ove godine?”
To je čovek koji se pati. Nema nikakvu veru.
Ne veruje u državu.
G. Soprano je bio ljubazan da pođe sa nama.
On ne veruje ni u šta osim u svoj kodeks časti.
Verujem da vam je agent Haris objasnio
da ima nešto što vas zanima.
A njegov kodeks časti je otišao dođavola.
O čemu pričaš, sastanci? Sa kim? Za ime boga, Livija.
Svi. Rejmond, Lari.
Majke trojice mojih ljudi su na njegovom mestu?
Ako je to istina, Livija, ti znaš šta ja...
Ja sam šef mafije, za ime boga.
Ako ne reagujem, bilo krvi ili ne...
Moram.
Mrtav si, smrade.
Ništa mu više nije ostalo, on traži, ali ne...
To je ona potraga koju mnogi Amerikanci vode pola svog života.
Znate, možete kupovati stvari, raditi šta god.
Međutim, on je ostao bez uporišta.
On uvek pokušava da uradi pravu stvar,
ali to se uvek završi tako što nekome sjebe život.
On uvek pokušava da uradi pravu stvar, ali to nikad nije prava stvar.
Recimo, razneo je prijatelju restoran da bi sprečio ubistvo.
On misli da postupa ispravno, međutim, to se odražava na druge
i on svima sjebe život.
Šta to radiš? - Pogledaj me u oči.
I reci mi da nisi ni takao moje mesto.
Mislim da je serija s vremenom postala sve ozbiljnija.
Nisam ti spalio restoran.
I da je Džim dosta zaslužan za to.
Kunem se majkom.
Džimi je imao magiju,
i mislim da se ta magija širila...
KRIS ALBREHT BIVŠI DIREKTOR HBO
u koncentričnim krugovima na sve,
na ekipu, režiju, pisce, glumce.
Tišina.
Uvek je bilo sjajno, od početka do samog kraja.
Idemo, pozadina! Akcija!
Bilo je poput igre. Kao da ste se igrali sa njim,
onako kako se mala deca igraju.
„Ti budi mama, a ja ću biti tata.”
Bilo je toliko lako i bezbrižno.
Dvadeset dva, osmi put.
Akcija!
Hajde. Reci mi ponovo da zvučim kao tvoja žena.
Hajde.
Dobro.
On bi se samo tako zezao.
Slao bi mi poljupce ili se skidao.
Jednostavno, bio je ludak.
Dobro. - Čekaj. Samo malo.
Hajde. Reci mi ponovo da zvučim kao tvoja žena.
Ti, ja.
Bio je sjajan prema ekipi, zasmejavao ih je.
Svakom članu glumačke postave dao je po 30 000 dolara.
Misliš, posle njegovih velikih pregovora
da mu HBO plaća milion dolara po epizodi?
Da.
Kad je Džim dobio ugovor, niko do nas nije ni znao da to može.
Mi nismo znali da pregovaramo.
Mislim da se užasno osećao zbog toga.
Zato nas je pozvao u svoju prikolicu, jedno po jedno,
i svakome je dao ček od 30 000 dolara.
Šta?
Ja nisam dobila 30 000 dolara. Tako dakle?
Sad ja okrećem kameru na tebe.
Ne, ne znam ništa o tome.
Dao je novac članovima ekipe? - Da.
To baš liči na njega.
Bio je dobar, velikodušan čovek...
Pazio je na svoje prijatelje.
Bio je darežljiv čovek.
Osećao je da ih je HBO zajebao.
I hteo je da učini nešto da se iskupi, da pomogne.
Takođe, mislim da ga je pomalo grizla savest
zbog svih onih dana kad se nije pojavio na snimanju. Svi su bili spremni.
„Gde je Džim?”
Slušajte, svi smo partijali i ludački se provodili.
Možda nam je ponekad ujutro
bilo malo teže da ustanemo iz kreveta. To važi za sve nas.
Ne samo za Džima.
Desilo se tu još nešto, mimo novca koji je potrošio,
brinuli smo se šta se sa njim dešava.
Na kraju je morao da pristane na to
to da mu odbijamo po 100 000 dolara
za svaki dan koji ne dođe na set.
Mislim da Džim nije znao ili pretpostavljao
koliko je teško imati glavnu ulogu u seriji.
Nisam imao pojma.
Došao sam s velikim osmehom na licu,
i dobio pesnicu posred nosa.
„Dobro, moram da skontam kako se ovo radi.”
Nisam imao pojma kako da se pripremim za to.
Počinješ u ponedeljak ujutro, obično oko pola šest - šest,
čak i ranije.
I radiš 14 sati.
A pošto glumci imaju 12-časovnu pauzu, ako dođeš u osam ujutro,
i narednog dana počinješ u osam, pa radiš do deset uveče,
onda narednog dana radiš od deset ujutro do ponoći.
Onda, kad dođeš kući,
treba da zapamtiš sedam-osam strana,
četiri-pet scena za naredni dan.
Nekad i petkom radiš dokasno.
Petkom si obično tamo do dva-tri posle ponoći.
Ponekad bismo dočekali zoru u subotu,
a u ponedeljak ujutro, krećeš sve iz početka.
Davao je otkaz svaki drugi dan.
Možda i svaki dan. Ali neka bude
svaki drugi dan. Odlazili bismo u bar i... znate već.
Vodili bismo uvek isti razgovor.
Napili bismo se i krenuli: „Ja sam završio s ovim,
ne vraćam se više.”
Onda bih mu ja rekao: „Dobro, ali stotinu ljudi zavisi od tebe.”
A on bi progunđao: ”Da, da, dobro.”
Obično bi se vratio.
Ali nekoliko puta nije ga bilo danima.
Znate, sustiglo ga je.
I akcija!
Onda ću ja tebi reći nešto što ti se neće dopasti.
Jebem ti. Isecite to. - Rez.
Jebem ti scenu!
Morao je da ponire u stvari, koje su, kako je rekao,
bile destruktivne za njega. - Znaš šta?
I bolne za njega.
S3, E12 „AMOUR FOU”
Ti si potpuno poludela. - Tražim samo malo dobrote.
Dođi ovamo.
Slušaj me sad. I pažljivo me slušaj.
Nema više poziva, ničega. Kad me vidiš, pređi ulicu.
Zato što si opasna kučka i ne želim više da te vidim.
Ne, nemoj da ideš!
Pozvaću tvoju ženu.
Šta si rekla?
Otići ću u Kolumbiju i reći tvojoj ćerki za nas.
Postoje neke stvari koje sam koristio da se razbesnim.
Nedostatak sna.
To će vas izludeti.
Spavajte dve noći zaredom po dva-tri sata
pre snimanja nasilne scene.
Izludeće vas i najmanja sitnica koju bilo ko uradi.
Slušaj me sad.
Primirišeš li samo mojoj ženi ili mojoj porodici, ubiću te.
Jesi razumela? Ubiću te!
Ubij me! Ubij me, seronjo jedan.
Mislim, radim razne čudne stvari. Lupam glavom o nešto.
Radite to što morate.
Možete da stavite u obuću jako oštar kamenčić
i hodate tako s njim ceo dan. Glupo je, ali stvarno pomaže.
I poludećeš.
S vremenom, sve lakše dolaziš do toga.
Ali ja sam shvatio da moram da budem sam.
Ja nisam tip koji voli da ćaska
pre nego što nešto radimo.
Ja popijem šest kafa.
Ne preporučujem to nikome, ali to će vas izludeti.
Ja probam bilo šta samo da dođem u to stanje,
pod uslovom da nikog ne povredim.
Prokleta bila! Jebena kučka!
Zaboga, Toni!
Dobro, spremni smo.
Možemo. - Kul.
Spremao bi se za scenu udarajući unutrašnjost auta toliko
da bi mu zglavci pomodreli.
Morao je da radi sebi takve stvari.
Kad je ubio drukaru, Džim je stvarno povredio šake.
Užetom, ili šta je već bilo.
Svojski se trudio da uverljivo dočara svoj lik,
pa, ukoliko niste baš jako vredni, na kraju nosite posao i kući.
Za glumce, to nije uvek pametno.
Da, mislim da je kod njega to uzelo danak.
Kad si mi rekao: „On kaže da mu je bilo teško”,
a ja: „To je on rekao.” - Da.
U određenoj meri, ja se pravim pametan.
Jer, naravno, bilo je i drugih stvari
koje su mu se u životu dešavale. - Da.
Imao je problema, koji su danas poznati javnosti,
a koji nisu prestajali.
Kako se oporaviš posle takvog snimanja?
Piješ. Ne znam.
Organizovali smo mu intervenciju u mom stanu u Njujorku.
Hteli smo da ga ubedimo da ode
u određenu ustanovu na rehabilitaciju.
U to vreme, među nama je već bilo dosta trzavica.
Dogovor je bio da ja pozovem Džimija kod sebe
kako bismo porazgovarali, i razrešili sukobe.
I on se pojavio.
A mi smo prethodnog dana napravili generalnu probu.
Njegova sestra... Svi su bili tu. On je ušao,
i kad nas je sve video, rekao je: „Jebeš ovo”,
i samo izašao napolje. Svi su ga dozivali da se vrati.
A on se okrenuo prema meni, rekao: „Otpusti me”,
i otišao.
PTICA JE PRAVA REČ ZA TONIJA
GANDOLFINI NAPADA NAJVEĆEG FANA
Džim je, kao i svako od nas, imao svoje probleme.
A život mu se drastično promenio tokom snimanja serije.
Opusti se, čoveče.
Ne prilazi mi. Razumeš li me?
Da. Opusti se.
Razbiću ti tu njušku!
Od relativno nepoznatog glumca
postao je velika zvezda. Bio je izuzetno prepoznatljiv.
A njemu to nije bilo prirodno,
takav gubitak privatnosti.
Bio u centru pažnje gde god da se pojavi.
Nije se stapao s masom.
Dosta! Tu mi je dete. - Smicalica ili poslastica!
A on je bio sušta suprotnost Toniju Sopranu.
Bio je veoma opušten.
Nosio je birkenstoksice, slušao Grin dej i AC/DC.
GANDOLFINI SE IGRA S FANOVIM PSOM POSLE FILMA
Koja je to rasa? - Čivava pomeranac.
Mnogi fanovi su u Toniju Sopranu videli
neku vrstu uzora, što je jezivo iz mnogo razloga.
Možda je i on osećao da
ljudi misle da je on Toni Soprano, a nije.
On je jako dobar i jako komplikovan čovek.
Džejmse, šta kažeš? - Moglo bi se reći...
Ali nisam siguran u ovo. Možda je u njemu bilo Tonija
više nego što je on hteo da prizna, više nego što mu je prijalo.
Toni, mogu li da ti kažem nešto? - Ne pravi se da imam izbora.
Prethodne godine, sanjala sam
i fantazirala, i volela Furija.
Razgovarao je s tobom. O jadna ti!
Sa njim se ne osećam beznačajno!
Pitala si me pre neki dan,
šta to Ajrinina rođaka ima, a ti nemaš.
I razmišljao sam o tome
jer je to jedno jako dobro pitanje.
Da, dovoljno je seksi, čak i bez jedne noge,
ali nije to u pitanju.
Sa njom mogu da pričam jer ona ima šta da kaže!
Ja sam ovde! I ja imam šta da kažem!
Osim „Donesi jebene stolice odozgo” i „Da li si potpisao životno osiguranje”?
Ona je odrasla žena koju život nije mazio!
Prepuštena je samoj sebi i mora da se pati i bori!
Za razliku od mene, je li to?
Ko je hteo da tako bude?
Ko je kenjao i kukao pri samoj pomisli da ja
dobijem licencu za prodaju nekretnina? - Sediš zavaljena jebenih 20 godina,
igraš se klima-uređajem i samo zvocaš i kukaš,
meni zvocaš, i zvocaš, i zvocaš!
Svom svešteniku! Jebote!
Ljudi komentarišu: „Serija je postala mračnija.” Pa, on je postao mračniji.
„Ja sam uskrsnuće,
i ja sam život”, reče Isus.
„Ko u mene veruje, živeće
ako i umre.
DANA 19.6.2013, ŠEST GODINA POSLE SNIMANJA,
GANDOLFINI JE PREMINUO OD SRČANOG UDARA U 51. GODINI.
I svako ko živi i veruje u mene
nikada neće umreti.”
Džime, da postoji raj, šta bi voleo da ti Bog kaže
kad staneš pred vrata raja?
Preuzmi malo. Brzo se vraćam.
Ne, ne, ne. Ne, ne. - To je to.
To je to. - Ne, ne.
Ni slučajno ne menjaj.
Neću. - Predobro je.
Zamislite te mogućnosti.
Prošle su godine od završetka snimanja. Njegova agentkinja me je pozvala.
I rekla...
Bila je nekako... ne bezosećajna,
ali vrlo direktna po tom pitanju.
Da li si se iznenadio? - Ne.
Dragi Džimi...
Tvoja porodica me je zamolila da održim oproštajni govor,
i ja sam iskreno počastvovan i dirnut.
Pokušao sam da napišem tradicionalni posmrtni govor,
ali zvučao je kao loša TV serija.
Zato ti pišem ovo pismo,
ali pišem ga za publiku,
pa ću pokušati s duhovitim uvodom.
Jednog dana, snimali smo scenu opisanu kao:
„Toni besno otvara i zatvara vrata,
a onda počinje da priča.”
Kamere su snimale, ti si otvorio vrata frižidera,
snažno zalupio njima i nastavio da lupaš,
i lupaš, i lupaš, dok nisi ubio boga u tom frižideru.
Na kraju smo morali da završimo scenu.
Sećam se tvojih reči tad: „Ova uloga, ova uloga,
ponori u koje me gura, i stvari koje moram da radim,
sve je tako mračno.” I sećam se da sam ti odgovorio:
„Da li sam ti rekao da uništiš frižider?
Da li igde u scenariju piše: 'Toni razbija frižider'?
Piše: 'Toni besno zatvara vrata frižidera.'
To piše. Ti si uništio frižider.”
Na pamet mi pada još jedna uspomena na tebe.
Snimali smo tog posebno vrelog leta
po žegi vlažnog Nju Džerzija.
Ti si sedeo u aluminijumskoj stolici za plažu
sa mokrim peškirićem na glavi.
A mene je obuzela ljubav.
I tad sam znao da sam na pravom mestu.
Zato što...
Rekoh: „Joj, ovo sam poslednji put video kad je moj otac to radio.
I moji rođaci Italijani su to radili,
i moj deda Italijan je to radio
na istom ovom vrelom suncu Nju Džerzija.”
I bio sam tako ponosan na naše nasleđe.
Bio sam tako ponosan na naše nasleđe kad sam to video.
Iako sam stariji od tebe, iskreno osećam,
i oduvek sam osećao, da smo kao braća.
A sad da pomenemo i onog trećeg tipa između nas.
Bili smo ti i ja, i taj treći tip.
Ljudi se pitaju: „Zašto smo toliko voleli Tonija Soprana
kad je on takav kreten?”
Moja teorija je da ljudi u njemu vide dečaka.
Ljudi su prepoznali i voleli tog dečaka. Osetili su njegovu ljubav i patnju.
A ti si uneo sve to u njega.
Snimaj ponovo. - Još jednom.
Dok si pisao, radeći sa Džimom kao Tonijem,
da li si u Toniju video elemente sebe?
Počeo sam, pri kraju.
Počeo sam da uviđam da smo se stopili na neki način,
na neki čudan način.
Postojala su dva Dejvida.
On je umeo da bude strašno duhovit, kad je hteo.
Bio je sjajan kad je hteo.
Ali ta osoba
koja te je svesno terala da se osećaš kao da si ti
kriv za njegovo nezadovoljstvo,
ili šta već, njegovu nesreću,
ili da ti treba da učiniš nešto da ga usrećiš...
Od toga nema ništa.
Došla je treća sezona, a ja se nisam vratio, znate?
Nisam bio srećan.
Za mene je to postalo toksično.
Nismo izlazili iz te sobe, osim da odemo na set,
što je samo po sebi bilo
iscrpljujuće. Horor.
I jako mnogo posla. Morate da budete prisutni,
iako nemate ulogu da bi vaš mozak mogao, znate...
Pred kraj, misli su mi lutale. I on je to znao, i besneo je.
Napravila sam nekoliko velikih grešaka, jesam.
Kad me je otpustio,
bili smo u onom... Bilo je jako grozno. I on...
Uradila sam sve za šta me je Dejvid optužio.
Prekidala sam ga dok je pričao s drugim ljudima.
To je jedna od tih stvari. A uradila sam nekoliko loših stvari.
I to je bilo...
To je bio razlog našeg sukoba.
Morali ste lepo da se ponašate.
Morali ste jer je on imao stroga pravila.
Imao je svoja pravila ponašanja.
Znalo se šta je prihvatljivo, a šta nije.
A mislim da sam ja...
Ja sam verovatno prešla
u onu kategoriju majki,
crne rupe za njega.
U sobi za pisanje, svi sarađujete,
ali je vizija tvoja.
Da li je to stvaralo tenziju?
Recimo to ovako. Ja sam umeo da pobesnim,
jer niko nije ništa predlagao.
A sad, posle svega toga, mislim:
„Da, možda je to zato što si odbijao svaki njihov predlog,
pa su prestali da predlažu.”
Taj tvoj stav,
to je ono što te čini uspešnim vođom.
Ali svi mi imamo mane, čak i ti.
Sedam smrtnih grehova, a tvoj je gordost.
Dejvid ne pravi kompromise.
Ali mislim da morate imati u sebi nešto bespoštedno i nemilosrdno
kad je reč o odbrani umetnosti.
Mislim da to važi za sve vidove umetnosti.
Uz dužno poštovanje,
nemaš ti jebenu predstavu kako je biti na vrhu.
Svaka odluka koju doneseš utiče na sve pore
jebeno svih drugih stvari. To je skoro pretežak teret.
A na kraju, potpuno si sam.
Osećao je ogroman pritisak
jer, znate, sad ste...
Visoko ste postavili lestvicu
i svake godine morate da prevaziđene sebe.
Morate da stvorite nešto bolje. Ne samo da zadovoljite publiku,
već da stvorite nešto bolje, zanimljivije, čudnije.
Pomislite na rizike koje je preuzimao.
Njegova neobična priroda, to čudo.
A šta ako bismo uradili ovo? - Hoću da se vratim kući.
Imam nekoliko bespogovornih uslova. - Kakvih?
Ne možeš da držiš kobilu unutra. - Zašto ne?
Šališ se? Smrad i balega po celoj kući.
Ja ću čistiti za njom. - Uvek to kažeš.
Sve je poticalo iz srca i mašte tog čoveka.
I ako hoćeš da promeniš makar jednu reč u dijalogu,
moraš da se obratiš Glavnom Cilindru,
kako smo ga zvali. - Glavni Cilindar?
Glavni Cilindar, negde visoko u kuli.
I morali smo da čekamo odgovor: „Da, u redu je”,
ili: „Ne, ostavite tako kako je”, zato što je njemu to značilo.
Ali to je bio njegov projekat. - Jasno.
Znate, mi smo bili tamo da služimo njegovom projektu.
Svi, gledajte ovamo. - Za to smo angažovani.
Samo me zagrli.
DVORANA SLAVNIH U NJU DŽERZIJU SVIMA TREBA HEROJ
Dejvid je postavio najviše standarde.
I to ga je mučilo, nikad nije bio zadovoljan radom.
On je jedan od onih ljudi koji...
„Dejvide, uživaj u tome.”
Hajde, druže. Dejvide! Čestitam, čoveče.
Kako si? Hvala, hvala.
Drago mi je što te vidim. Dobar si? - Jesam.
U OKTOBRU 2023, DEJVID ČEJS UVEDEN JE U DVORANU SLAVNIH U NJU DŽERZIJU
Svake dve-tri decenije,
pojavi se neko i sve promeni.
Kad ste iz Nju Džerzija, to ima jednu lepu prednost:
ne očekuju nas.
Beskompromisan, nepopustljiv, inovativan,
idealista, romantičan do koske,
i da, ciničan autodestruktivni kontraš.
Drugim rečima, moj čovek.
Promeni moje meso u crnu šumu.
Ti jebeni snovi, za ime boga.
Želeo bih da pričamo o snovima. - U redu je.
Snovi i filmovi su toliko bliski da možete stići
odavde, iz ove sobe, bum - bilo gde.
Slobodne asocijacije. - Da.
Drž' ga!
Hajde, Tone, pre ili kasnije moraćeš da se suočiš sa činjenicama.
Ne želim da čujem. - E pa, čućeš.
Dugo sam sanjao da sam ubio nekog.
I da me je to breme sustiglo kasnije u životu.
U snu sam se pitao: „Zašto si to uradio?
Odbacio si sve. Gotov si.
Koji đavo si to uradio?”
A sada, vesti.
Hoćeš li test-vožnju?
Snovi su zanimljivi u „Sopranovima”
jer imate lika koji treba da ima
kontrolu... - Da.
...ali u snovima nikad nemate kontrolu. - Ne, nikad.
6. SEZONA, 2. EPIZODA „JOIN THE CLUB”
U snu sa Kevinom Finertijem, šta je Toni pokušavao?
Koji đavo?
Ovo nije moj novčanik. O, ne.
Pitao se: „Ko sam ja i kuda idem?”
I bio je prestravljen.
Savest je Tonijeva kobna mana kao mafijaša.
Slušaj, mi smo samo impresionirani zato što smo kraj čoveka
čiji je prodajni tim ugrabio mesingani prsten 12 puta zaredom.
Nije to ništa. Uvek ima neko bolji.
Kao što je Dejvid jednom rekao: „Toni bi u nekom drugom životu
prodavao baštenski nameštaj pored auto-puta.”
Kevin Finerti je bio ta druga verzija
Tonija.
Došao sam da mi pomognete da nađem Finertija.
Imam njegov novčanik, njegovu tašnu, ali to nisam ja.
Svi ćemo mi jednom umreti, i biti kao ovo drvo.
Nema mene i tebe.
U dubini duše, on razlikuje dobro od lošeg.
I opet, bavite se pogrešnim poslom
ako vas brinu takve stvari,
jer ćete uraditi mnogo loših stvari.
Sinoć sam imao sjeban košmar, u groznici.
Ubio sam čoveka. Nekog prijatelja.
Zanimljivo je to što Toni ima izduvni ventil na terapiji.
Obuzeo me je... - Bes.
Da, bes. Ti sve znaš.
Nikada se nisi suočio sa svojim besom, i pogledaj posledice toga.
Sam sebi si najgori neprijatelj.
Ali to znači biti ljudsko biće.
Neki ljudi su autodestruktivniji od drugih.
Progutaš ga kao pilulu.
A onda pejotl. Kasnije u seriji.
To je bio još jedan način da istraži dublji smisao.
Kapiram.
Kapiram!
Na početku svake epizode, okupili bismo se za stolom
i zajedno čitali scenario.
Ali ušli bismo s pitanjem: „Jesi li ti dobro?”,
u smislu: „Da li ti je ovo poslednja epizoda?”
Nikad niste znali ko će ostati tu
i naredne dve-tri epizode. Bilo je suludo.
„Hej, ne, ja sam dobro.”
Svi smo plašili toga.
Da, ljudi su se pitali: „Ko će sledeći popiti metak?”
Postojao je i ritual. Ako te Dejvid pozove na ručak,
najebao si.
„Telefonski poziv” od Glavnog Cilindra.
Ali on je bio glavni.
Svoj odraz koji ste videli u Toniju,
da li je to vaša crta vođe?
To što i vi morate... - Razmišljao sam o tome.
Ubio si je, jebote! - Kad je neko morao da umre u seriji...
Ja bih saopštio to glumcu.
I to mi je teško padalo.
Gospode bože!
Ljudi su stvarno bili očajni. - Moram da sednem.
Ne mogu da stojim. - Neki su me skoro molili.
Mogu li, Toni?
Njima je to posao, od toga žive.
Vinsent Pastore, Big Pusi. Borili smo se za njega.
„Dejvide, nemoj da ga ubiješ. Daj mu još jednu sezonu.”
Znate šta? To je mafijaška serija. Ljudi moraju da lete.
Jao, jebote.
Adrijana.
Pokušao sam da se distanciram od svega toga.
Šta je s njom?
Federalci.
Razmišljajući kao on: „Mora da ode.”
Jebem ti boga.
Kad smo odlučili da će Adrijana početi da sarađuje
sa federalcima, sve je bilo jasno.
Ovo se, pre ili kasnije, neće dobro završiti po Adrijanu.
Ja ću se pobrinuti za nju.
Dejvid je seo sa mnom na setu i rekao: „Snimiću ovo na dva načina.
Jednom gde se izvučeš,
i jednom gde će te ubiti.
Do samog emitovanja niko neće znati šta se desilo s njom.
Zbog naših ugovora o poverljivosti informacija na setu,
niko ne zna šta se zapravo dešava.
„Ali ću umreti. I više neću biti u seriji.”
A on je samo...
Ja sam prihvatila drugi posao jer nisam znala
i plašila sam se. A on je pobesneo...
Zato što će se sada saznati.
Morala sam da prihvatim taj posao. Mislila sam da nikad više neću snimati.
Znala sam da će tumačenje Adrijaninog lika kroz pet sezona
i slava koju mi je to donelo, od tada biti moj život.
Znala sam da ću zauvek biti stereotip.
Zato sam mislila:
„Bolje da to odmah iskoristim.”
5. SEZONA, 12. EPIZODA „LONG TERM PARKING”
Halo? - Ćao, ja sam.
Gospode, ne znam ni kako da ti kažem.
Kristofer. Pokušao je da se ubije.
O bože, je li dobro? - Dobro je.
Bio je kod Ramapoa. Izgleda je uzeo neke pilule.
Policajac ga je pronašao u kupatilu nekog restorana.
Dovezli su ga u bolnicu.
Uglavnom, ja sam krenuo tamo,
poslaću Sila da te pokupi, važi?
Gospode bože.
Koliko god da sam bila tužna što idem, bila sam spremna na to.
Znala sam da je to kraj. Tako je moralo da bude.
Bilo je veoma teško zbog likova i zbog glumaca.
To nije samo Adrijana, to je i Drea de Mateo.
Dejvid nije hteo da vidi kako je ubijaju. Voleo ju je.
Zašto plačeš? Biće on dobro.
Nisam mogao da podnesem da vidim kako Adrijanu ubijaju.
Ne bih mogao to da gledam.
Zato smo iskoračili iz stila serije.
Druge žrtve ste gledali kako ubijaju.
Počeli smo da razmatramo
kako to da izvedemo.
Ako se to neće desiti pred kamerama...
ALIK SAHAROV DIREKTOR FOTOGRAFIJE
onda moramo naći poetski prelaz.
Mislim, ona nije divlja i ne moli... Mislim da je više...
Ljudi, snimamo. - ...ovakva, znaš?
Akcija!
To je ubedljivo najteža scena koju sam ikad odigrao.
Naravno, ona je bila sjajna.
Rekla je: „Nemoj me štedeti.
To mi je poslednja scena.
Neka bude dobra.”
Rekla sam mu: „Stivi, moramo da mu ga damo.
Ja sam pička, ti si mafioza, zgrabi me za kosu,
i idemo, jebote.”
Ne.
O ne. Ne, ne.
Hajde. - Ne, ne!
Molim te. - Kud si pošla?
Hajde! Hajde, pičko prokleta. - Ne! Molim te!
Ne, ne, ne!
Ne!
Kad sam napisao tu scenu,
pisalo je da kamera pravi prelaz ka nebu,
i da će biti povezana s kamerom koja se spušta ka Toniju i Karmeli
u drugoj sceni.
Ciljano, u poslednjoj sceni te epizode, Toni i Karmela su u šumi
i razgovaraju o kupovini te parcele.
Da, ovo je prelepo parče zemlje. - A sa ovim pogledom?
Sigurno vredi 600 000. Procenitelj dolazi u utorak.
A on sve vreme razmišlja o Adrijani.
Ponekad mi zastane knedla u grlu kad pomislim da je neki lik
tako završio.
To je bio kraj i Dree de Mateo.
Više ne bi bilo Dree.
Jesi li dobro? - Da. Ja? Da. Apsolutno.
Kada si počeo da razmišljaš o završetku serije?
Bilo je sedam sezona,
ali oni su ih nazvali 6A i 6B.
Tako se HBO izvlačio da glumcima ne da povišicu.
Da je bila sedma sezona,
glumci bi ugovorom imali pravo na povišicu.
Rez!
Dve godine pre toga, Kris Albreht mi je rekao:
„Bolje počni da razmišljaš o tome
kakav kraj želiš.”
A ja nisam ni razmišljao o tome. Kraj?
Kad budete otkazali seriju. Ne znam.
Tako bude sa većinom TV serija, zar ne?
Konačno su je otkazali.
Ali to je bilo drugačije.
Režirao si prvu epizodu,
posle toga više nisi režirao, samo si pisao i producirao.
A onda si se vratio da režiraš poslednju epizodu.
S Alikom, istim direktorom fotografije.
Do tada, obojica smo napredovali. - Da.
Prošlo je deset godina. - Mnogo.
Da. Ono što smo uradili u poslednjoj epizodi,
razgovarali smo mnogo o Odiseji 2001...
2001: ODISEJA U SVEMIRU 1968, S. KJUBRIK
...o tački gledišta koja se menja
kada lik ulazi u tačku gledišta.
Astronaut vidi sebe.
On nosi astronautsko odelo, i vidi sebe u ogledalu...
Zatim se okrene i spazi sebe bez astronautskog odela.
Na kraju večera, potpuno sam, i stari.
Osvrće se i vidi sebe u krevetu
kao starca.
Ta jednostavna tehnika oduvek me je oduševljavala.
U toj epizodi...
S6, E21 „MADE IN AMERICA”
...Toni, sve do kraja, svi koje odlazi da vidi,
on ulazi u svoju tačku gledišta.
To me je navelo da razmišljam o vremenu.
I dolasku smrti.
Gospodine? Izvinite.
Ili dolasku nečega.
Ima nečeg mističnog u tome.
Za poslednju scenu,
prva zamisao, koja mi se dugo vrzmala po glavi, bila je
da se Toni odveze na Menhetn, kroz Linkolnov tunel,
na sastanak na kojem će imati susret sa sudbinom.
Nisam znao da će imati susret sa sudbinom,
ali neće dobro proći. Tako je trebalo da bude.
Gledaoci bi pomislili:
„Ovo se neće dobro završiti po njega.”
Ali nikad ne biste saznali.
A onda, dok sam se vozio Bulevarom Oušen,
spazio sam jedan restoran i pomislio:
„Možda bi sve trebalo da se završi na mestu na kom stalno jedu.”
Tišina, molim vas. Tišina!
„WHO WILL YOU RUN TO” HART, „MAGIC MAN” (UŽIVO)
A kad sam rekao da razmišljam o pesmi „Don't Stop Believin'”,
svi su poludeli: „Daj, zajebavaš se?
Zar na kraju cele serije?”
Svi su se narogušili.
Rekao sam: „Eto, upravo ste odlučili umesto mene.”
Obična devojka iz malog grada
Ćao. - Ćao.
Živi u svom usamljenom svetu
Ali nisam to uradio samo da bih im kontrirao.
Sela je u ponoćni voz u bilo kom pravcu
Običan gradski momak
Šta je večeras dobro? - Ne znam.
Kako sam radio i radio s tim,
tako sam počeo da primećujem jedan stih u pesmi:
„Film se nikad ne završava. Stalno se nastavlja, i nastavlja.”
Rekoh: „Au!”
Stranci čekaju
Duž bulevara...
Cela ta epizoda zatvara krug.
Stiče se utisak da se vraćate na prvu epizodu.
Skloni se.
Eksplozija roštilja, eksplozija auta.
Čuj, ako ti se ta rampa ne sviđa, napraviću ti drugu.
Možda je zbog drveta.
Iznenadila me je ta veza između prve i poslednje epizode.
Hej, deco. Dođite ovamo.
Postoje nekakvi životni obrasci
koji se ponavljaju iznova i iznova.
Znaš, ponekad...
Život je dobar. - Život je često dobar.
Radim kao pas za čašicu
Svi bi neko uzbuđenje...
Takođe, u sceni u restoranu, mnogi razgovori su prisećanja:
„Sećaš li se kad...” - Da, da. Tačno.
Za moju porodicu.
U prvoj sezoni, Toni kaže... - Pamtite male trenutke...
Poput ovog.
One koji su dobri.
Razvedri se.
Ej-Džej ga podseća na to. - I usredsredi se na dobra vremena.
Ne budi sarkastičan.
Zar nisi to jednom rekao? Da pamtimo dobre trenutke?
Jesam? - Da.
Duž bulevara...
Pa, istina je.
Ta scena se gradi kao piramida.
Red po red.
Gledate kako se dešava gomila toga.
Ona pokušava da se parkira, ima mnogo ljudi,
mnogo likova, tip u jakni members onli.
Skriveni negde u noći...
Ulaze i druge moguće pretnje.
Napetost raste u toj sceni.
Očekujemo nešto.
Ja sam već naručio za naš sto.
Nemoj prestati da veruješ
Drži se tog osećaja
Ulična svetla, ljudi
Nemoj prestati...
A onda se ekran zacrni. Potpuno neočekivano i čudno.
Svi su bili iskreno iznenađeni.
Počela sam da zovem ljude. „Hej, da li se to meni ugasio TV?”
Bila sam sa Džimom, i Džim je rekao: „To je to?
To je to?” Nije mogao da veruje.
Dakle, ni Džim nije znao? - Nije!
Da li je poludeo?
Mislim da je bio u šoku kao i svi ostali.
Bilo je samo... „To je to.
To je kraj priče.”
I razmišljam: „To je Dejvid. Jebeni Dejvid.
Tačno tako je hteo da završi seriju.
On ne želi da ljudi znaju šta se sad dešava.”
Ja sam razmišljao o tome kako svemir nastavlja da postoji.
Vi možda nećete još dugo. ali svemir hoće.
Film će se nastaviti.
Rasplet je u nepostojanju raspleta.
Što otvara veoma zanimljivo poetsko pitanje
otvorenog kraja.
Bezbroj ljudi me je pitalo:
„Znam da ti znaš. Šta se stvarno desilo?”
Veniti fer je radio članak deset godina posle „Sopranovih“.
I pitali su me:
„Kako se završava? Kakav je pravi kraj?”
Znate...
Objasnio sam im: „Dobro, jednom zasvagda,
serija se završila tako što je reditelj viknuo 'Rez',
a glumci su otišli kući.”
Šta se moglo desiti? Ubili su Tonija?
Cela porodica je pobijena? - I onda svi viknu: „To!”
Imate veliki rasplet bez ikakvog uticaja
jer posle samo 20 minuta zaboravite celu seriju.
Ali ako izgradite filozofski kraj,
otvoreni kraj, kao što je ovde slučaj,
serija će živeti zauvek. Niko neće znati šta se desilo.
Kraj je onakav kakav vi želite.
Umro je kao starac.
Neko je izašao iz kupatila i pucao mu u glavu.
KRAJ 'SOPRANOVIH' RAĐA DEBATU
Svi stoje oko aparata za vodu poslednji put i govore...
FINALE 'SOPRANOVIH'...
„Ne mogu da verujem šta sam upravo gledao.”
OSAM GODINA ČEKAMO NA OVO?
„Šta se desilo?” - Sa čim ste ostali?
Ostali ste sa nerazrešenim pitanjem.
„Dobro, a kako ćemo ga razrešiti?” Odgledajte seriju još jednom.
Kada si završio, da li je to bilo to? Da li si bio zadovoljan?
Da li si bio tužan? Da li si želeo da radiš nešto drugo?
Kako je bilo?
Želeo sam da radim ono što sam oduvek planirao,
da snimim jebeni film.
DEJVID JE 2012. SNIMIO SVOJ PRVI IGRANI FILM,
NOT FADE AWAY, SA DŽEJMSOM GANDOLFINIJEM.
Uradio sam dovoljno sa „Sopranovima“,
ali to se završilo. To je bilo to. Završilo se.
Narode, idemo. Gledajte ovamo.
Kako je vreme odmicalo, nedostajali su mi ljudi.
Zaista smo bili kao porodica.
I nedostajalo mi je rešavanje problema.
Pored pisanja, rešavate sve: „Koje boje da bude njegova kapa?
Crvena?
Pa ne može crvena, jer ona nosi crvenu kapu.”
„Ne možemo tamo da snimamo zbog Šelove reklame.”
Ili tokom montaže: „Zašto crno?
Zašto je kadar crn?”
3. SEZONA, 2. EPIZODA „PROSHAI, LIVUSHKA”
Ima jedna scena s Medou i Ej-Džejom.
„Predah u šumi u veče snežno”.
Bože, kako mi je drago što više nisam u srednjoj.
Čitala si ovo?
To je bilo davno. On je radio domaći.
Šta to znači?
Moram da predam sutra.
Šta znači?
„Šuma je divna, tamna, bez dna, al' obećano treba da ispunim sad
i dalek put prevalim pre sna”?
„Šuma u snežno veče”, mislim da je to naziv pesme.
Robert Frost? - Da, pesma Roberta Frosta.
I ona kaže... - Šta pokriva polje?
Sneg. - Jupi!
A šta sneg simbolizuje? - Božić.
'Alo. Hladno?
Beskrajno belo, beskrajno ništa?
Ne znam. - Smrt.
Mislio sam da je crno smrt. -„Mislio sam da je crno smrt.”
O tome sam takođe razmišljao.
Ali sad će ljudi reći: „Vidiš, priznao je, Toni je umro.”
Istina je...
Prevod titlova: Ivana Kuzmanov