Har du ett foto?
Sopranos-febern här nådde nog sin peak i juli förra året...
22 JULI 2000 HARRISON, NJ
...när 14 000 mafioso-wannabes dök upp till seriens öppna casting
i det helt oglamorösa Harrison, New Jersey.
Folksamlingarna uppskattas till uppemot 25 000 personer.
Ja, det här var efter den första säsongen.
Kön sträckte sig ända bort till motorvägen...
DAVID CHASE SKAPARE AV SOPRANOS
...och det var helt löjligt.
- Fortsätt framåt, allihopa. - Mina damer, fortsätt framåt.
Ryktet hade tydligen spridits
att man kunde ta med sitt foto till Jersey.
Det finns poliser, brandmän och lärare här.
Vem vill inte ha rikedom och berömmelse?
Jag säger bara en sak. Jag är rätt för rollen i Sopranos.
Mer italiensk än så blir man inte. Såna görs inte längre.
Min kompis och jag hade klätt upp oss,
och så var det 482 000 personer före oss.
Jag vet inte om vi har så stor chans nu.
Sir, du måste komma hit om du vill...
Lämna området!
Ni kan bli anhållna om ni inte lämnar området.
Polisen i Harrison oroades över den allmänna säkerheten
och stängde ner provspelningen.
Det är över.
Så de allra flesta fick nöja sig med att lämna sitt foto
i lådan och hoppas på det bästa.
Vi hittade Ginny Sack i den gruppen.
Hon hade gått i samma highschool som jag, fast senare.
Hon var kosmetolog, hade aldrig skådespelat.
Vad fan är det här?
Jag var yr. Mitt blodsocker var lågt.
Vad hände med fruktsalladen?
Du skulle ha slutat röka, men gjorde det inte.
Nikotin är beroendeframkallande!
Vad är det med dig? Varför skriker du på mig?
Man tvivlade inte på henne en sekund.
Jag vet att jag gått upp i vikt de senaste åren.
Jag ser de andra fruarna, hur män tittar på dem.
Tittar inte jag så på dig?
Har jag inte alltid gjort det?
Jag älskar dig.
Med tiden började jag inse att tittarna delades upp
i två olika typer.
Den ena typen ville se en dramaserie,
medan den andra var gruppen som kallades:
"Snacka mindre, fimpa mer."
I serien var det ingen lätt ton på så sätt
att det alternerade mellan ljus och mörker,
så man behövde vara förberedd på att båda kunde hända
när som helst.
Jag antar att det är viktigt för mig
att blanda mörker med humor. Och när jag tänker på det
tänker jag på när jag själv som barn gick på min första begravning
och såg min farfar ligga död i kistan.
Jag hörde en galen konversation,
nån korkad grej som en av mina fastrar sa.
Och jag tänkte: "Vad pratar du om? Din pappa ligger där i en kista."
Som författare gjorde det intryck hos mig.
Titta på henne så där, Mariolina. Hon gav mig min första handtralla,
mig och Vincent Maniscalco i gränden bakom kycklingmarknaden.
Junior.
Gud, vad är det jag säger på den stackars kvinnans likvaka?
Kom så går vi.
Det jag kan säga om Sopranos är
att jag faktiskt inte vet om det var drama eller komedi.
Som Tony Sirico till exempel...
en seriös gangsterskådespelare,
men komiken började bara träda fram.
Helvete.
En absurditet som var en del av honom.
- Snälla! - Jävla giftek överallt.
Jag föddes i Brooklyn och växte upp på gatan.
Jag har fortfarande cement i skorna.
Så jag är bekant med det livet.
Jag har känt många som är inblandade i det livet.
Jag känner redan hur det kliar.
Han behövde inget smink för han brukade gå på solarium.
En sån där reflekterande grej för att bli brun, du vet?
Tony var så på riktigt. Han var alltid solbränd.
Jag tror att min karaktär agerar som jag som person.
Men berätta inte för någon.
Du inser väl att när Caitlyn väl slutar college
är det år 2027, eller nåt?
Om hon tar efter dig kommer hon inte ens ha slutat fjärde klass.
- Vad gör du? - Inget.
Och bryt! Mycket bra. Kolla det, tack.
Tony Sirico var väldigt noga,
i synnerhet gällande sitt utseende.
Ingen fick röra hans hår.
Ingen frisör fick röra hans hår.
FÖRFATTARE / PRODUCENT
Han berättade sitt system.
Han gick upp kl. 03 och läste sina repliker.
Han kammade håret, sen sprejade han i luften
och lät sprejen falla på plats.
Det gjorde han några gånger tills det var hårt och redo för dagen.
Vad fan gör du?
SÄSONG 3, AVSNITT 11
- Gräver hål? - Vi spelar in "Pine Barrens".
Det stämmer, din skithög. Sätt igång.
Jag vet att marken är hård men kör lite siberisk action.
Paulie och Christopher skulle döda en kille
som de tog ut i skogen, men killen lyckades fly
och de gick vilse i skogen.
Vänta lite.
Vi har gått i en cirkel. Hur fan är det möjligt?
En av aspekterna i det avsnittet är att när man först ser Paulie...
Vi kör på en satin-finish.
...är han perfekt friserad och han får en manikyr.
Ursäkta mig.
Hela idén är att han utvecklas
till den värsta versionen av sig själv i slutet.
Jävla fitta.
Jag har tappat min sko.
Han är helt förstörd.
Så jag sa till Tony Sirico:
"Det här är vad som faktiskt skulle hända med ditt hår."
Han sa: "Jag förstör inte mitt hår."
Jag sa: "Hela poängen är att du...
att Paulie är helt förstörd."
Så han sa okej och gjorde så här... Jag sa: "Kom igen. Tony."
Då sa han: "Okej, din jävel" och rufsade till sitt hår.
Jag sa: "Filma honom nu innan han ändrar sig."
Det är den enda gången man nånsin såg Tony Sirico
- med håret sådär. - Du har majonnäs på hakan.
- Va? - Majonnäs!
När serien började bli komplicerad köpte Denise och jag hus i Frankrike.
Vi åkte dit för att jobba med kommande säsong.
Hon jobbade alltid i trädgården
så jag gick ut och satt hos henne medan hon klippte grejer
och jag berättade historier för henne.
Hennes inflytande var enastående.
Det var alltid 13 avsnitt.
Så jag gjorde 13 rader.
Sen gjorde jag en rad med "Tony".
Vad gör Tony i avsnitt ett? Vad gör Tony i avsnitt två?
Vad händer...? Och det innehöll en handling.
Sen la jag till Carmela. Vad gör Carmela?
Hon hade sin egen säsong.
"Chris." Alla hade sina egna säsonger.
Några av dem hade två eller tre. Tony fick två eller tre rader
om vad som hände honom den säsongen.
Sen kom jag tillbaka och visade det för författarna,
så de visste vilken riktning säsongen skulle ha.
Sen satte vi oss och sa:
"Avsnitt ett, jag vet vad det står här uppe,
men vad ska det egentligen handla om?"
Vi byggde ett drama.
De träffas ju i en källare.
Vi brukade sitta och snacka skit, som du och jag gör...
- Precis. - ...hela dagarna.
Vi pratade och snackade skit,
och det resulterade i många bra saker.
Vi satt bokstavligt talat bland vänner
och frågade varandra: "Vad gjorde du igår?"
Och det kunde leda till en historia eller: "En gång hände det här mig,"
eller det eller...
Ibland föranleddes det av David som sa saker som:
"Vad är det värsta du gjort mot någon i ett förhållande?"
Berätta för mig varför jag inte får träffa dig mer?
- För att du knullar Ralph. - Har du plötsligt fått moral?
Jag har inte moral, men jag har regler.
Vi satt och berättade historier vilket var terapeutiskt.
Vi var ju tillsammans under många år.
Så i det rummet gick vi igenom skilsmässor,
barn som föddes, föräldrar som dog
och många saker i livet.
Skådespelaren är ett instrument som ska förmedla idéer.
Under de kommande...
Så jag berättade om när jag började skriva,
- och jag tog teaterlektioner. - Är det här Teater för Författare?
Det blev en del av det första avsnittet jag skrev.
Hjälp mig, pappa!
Pappa, hjälp mig!
Du kan lita på mig.
Jag berättade en historia om när jag gick till ett medium.
Och det blev storyn om när Paulie besöker ett medium.
- Charles Pagano. - Hur fan vet du det?
Han säger att han var din första, men jag känner av många fler.
- Hördu! - Den där skrattar.
Giftek?
Han vill veta om det fortfarande kliar?
Jävlas inte med mig. Vem har du pratat med?
Alla mina berättelser...
...kom direkt från mina personliga erfarenheter
och från att se, lyssna och iaktta.
- Tjugosex Grady Court. - Tjugosex, bra.
Det här är huset där jag växte upp.
Här är min berömda lägenhet, 107.
Jag växte upp i Maverick Housing Projects i East Boston.
Ibland snattade vi
eller gjorde annat för att tjäna pengar som barn.
När jag var 13, 14 år
hamnade jag i det lokala umgänget
med kvarterets gangstrar.
Om jag blir bjuden till dansen
önskar jag att FBI kunde snabba på.
"Du grabben, gör mig en tjänst. Sopa golvet."
Och jag jobbade med kortspelen.
- Jag är med. - Fyrahundra till dig.
Bakom stängda dörrar var jag med de killarna.
Titta inte på golvet, Bobby. Titta på mig.
Så när vi satt i det där rummet tillsammans
för att skriva karaktärer som Bobby Baccala...
Bytet tillfaller segraren.
Stick härifrån innan jag trycker upp din jävla citatbok
i ditt feta arsle.
...eller Richie Aprile...
Jag mediterade ofta om det här på kåken.
Om vad?
Det är otroligt hur tydligt man ser saker.
- Brukar du meditera? - Jag? Meditera?
- ...Beansie. - Är du galen?
Inte lika galen som jag brukade vara.
Men galen nog att sticka ut ett öga.
Vad är det som pågår, Rich?
Och det är här jag kan bidra baserat på mina erfarenheter
med maffiakillarna.
Att fjäska för Tony Soprano har gjort under för dig.
Du har nån som Farbror Junior,
eller Tony eller Paulie Walnuts.
De är småaktiga, hemska personer.
Så man kände sig fri att prata om vad som helst.
Vi satt i en författargrupp
och skrev om dåliga människor som gjorde dåliga saker
och vi måste få tillgång till de delarna av oss själva.
FÖRFATTARE / PRODUCENT
Vi sa saker som nuförtiden
- skulle ogillas. - Just det.
Vi skulle ha framstått som rasistiska och sexistiska.
Alla möjliga -istiska.
Vi funderade ett tag på att ha en assistent där inne...
och insåg att vi inte kunde det.
Om hon har en baddräkt på sig... Menar du allvar?
Jag tror att hon stannar i dörren och när han går ropar hon...
Hur gjorde du övergången från att vara en av skådespelarna
till att bli en författare?
Jag började inte skriva för serien
för att jag ville ge min karaktär spännande saker att göra.
Det var för att jag älskade alla karaktärerna.
Jag blev förälskad i dem alla.
Det jag lärde mig av David
var utförlighet, detaljer,
- allting var genomtänkt. - Scenen måste hettas upp...
Vid något tillfälle under processen
gick David bort till soffan
och la sig och somnade,
och vi andra fortsatte prata.
Men han sov egentligen inte. Han blundade och tänkte.
Jag stod inte ut att prata mer, så jag la mig på soffan
medan de fortsatte prata. Och till slut fick jag något gjort.
Efter en stund reste han sig upp och rummet tystnade.
Han tog en penna, gick fram till tavlan
och skrev en fullt utvecklad 12-beat-story.
David börjar fylla whiteboarden.
Tre gigantiska whiteboardtavlor.
Han är helt galen, fyller hela.
Och vi andra sa: "Ja, det är toppen.”
Vi fyller i och så får vi det gjort.
Efter lunchrasten tittar han på det och säger: "Det här är för jävligt."
Och suddar ut allt... Det hade tagit oss flera timmar.
Inför varje ny säsong sa jag: "Kom ihåg, de första fem idéerna
ska vi slänga.
Ta inte ens upp dem. Den sjätte idén ska vi kanske...
- Det gällde mig också. - Ja.
"Den kan vi prata om.
Allt annat har vi redan sett, det är inte bra."
SÄSONG 3, AVSNITT 4
Vi pratar om viktiga saker. Livet, döden, kärlek, våld.
Håll tyst, vänd dig inte om.
Jag är stolt över att våldet aldrig fanns med
enbart för våldets skull.
- Jag tycker inte... - Det stämde med karaktärerna.
Ja, det var förtjänat.
Jag tror ingen av oss skrev ogrundat våld.
Vi sa aldrig: "Det här läskiga måste vi visa."
Det var snarare motsatsen.
- Du får alla mina pengar. - Håll käften!
- Nej! - Håll käften!
- Nej! - Ta av trosorna.
Nej, sluta!
Snälla, sluta!
- Nej! - Din jävla subba.
Nej!
Sluta!
Melfis våldtäkt var mycket våldsam
och otroligt obehaglig att se,
för det gjorde att hennes val om att berätta för Tony eller inte
blev ännu mer gripande eftersom man såg vad som hände med henne.
Släppte de honom?
Någon slarvade bort bevisen ett tag eller nåt.
Jag vet inte vad fan de gjorde, de jävla idioterna.
Har de bara släppt honom fram till rättegången?
För jag kan identifiera honom.
Det är en juridisk grej. Jag tror de måste låta honom gå.
- Det är omöjligt. - Jag säger bara vad han sa till mig.
MÅNADENS ANSTÄLLD JESUS ROSSI
Den där kuksugaren "Månadens anställd" är en fri man
och vem ska stoppa honom? Du?
Vem kan jag bussa på den jäveln
som kan slita honom i stycken?
Vad är det?
Du, kom igen. Vad har jag gjort?
Kom igen.
Jag minns att jag läste manuset, och innan jag läst klart
ringde jag David och frågade: "Varför?
Varför gör du henne illa?
Hon är den enda som försöker ha...
en känsla för vad som är rätt,
en känsla av förnuft.
Varför kränker du henne?
Jag kan inte ens läsa klart för jag är så upprörd."
"Kan du läsa hela avsnittet, Lorraine?"
Och jag sa okej. Och sen...
Vad?
Vill du säga något?
Nej.
När hon säger: "Nej"
slog det mig som ett ton tegelstenar.
Hon står vid ett vägskäl och hon måste välja rätt väg.
Låt mig uttrycka det så här.
Hon visste att om hon berättade för honom om våldtäkten...
då skulle allt vara över.
Hon hade inte studerat i 15 år
för att bli gangster.
Till och med i de mest våldsamma avsnitten
fanns det något vackert.
Som avsnittet när strippan mördas.
SÄSONG 3, AVSNITT 6
Det handlar om Meadow på college...
Har du en kondom?
...och samtidigt om en ung flicka i samma ålder.
Serien chockerade alltid någon med något.
Fick det dig att må bra? Känner du dig som en man?
Man kan utmana normen och låta folk bli obekväma.
Ursäkta mig men utan inledande varning.
Hela poängen är att överraska folk,
ge dem känslor som kanske är obekväma
så de måste handskas med dem.
Det, min vän, är livet.
Man får aldrig någon varning när hemska saker händer.
Ralphie slår ihjäl strippan.
Vi behövde se vilken absolut avskyvärd person han var
för att förstå att det här är killarna vi hejar på.
Se på dig nu.
Det var intressant ibland
hur tittarna invaggades i en känsla av:
"De är stora roliga nallebjörnar som man kan prata med
över staketet i trädgården."
Och ja, det stämmer, tills du är skyldig dem pengar.
Då är de inte roliga längre.
Så då och då behövde vi påminna folk.
- Det här är den riktiga Tony Soprano. - Är du klar?
Tack, T.
För den där sockerfria jäveln
blir din sista jävla drink.
Jag svär! Mamma! Snälla Tony!
Jag sa till författarna: "Han är en mördare,
han är en otrogen jävla skitstövel...
han är en dåre på många sätt.
Det låter kanske galet för dig.
Men Tony måste alltid vara smartaste killen i rummet.
Inget låter galet längre, ju äldre jag blir.
Han är inte alltid rolig.
Han är en gangster, en extremt våldsam person.
Vill du ha kaffe?
Nej.
Jag kände alltid att om realism saknades någonstans,
så var det att han var mer reflekterande än normen.
Tony tänker för mycket, oroar sig för mycket.
Något höll på att hända med honom som han inte kunde kontrollera.
- Panikattackerna. - Ja.
Hade det inte varit för panikattackerna
tror jag inte han hade gått till en psykiater.
Jag har inte tid för de här jävla attackerna.
Det har varit bra i flera månader.
Men han kunde kollapsa inför sina män.
Och självklart låg det mycket under ytan.
Han var deprimerad, men visste eller förstod det inte.
Han hade många rädslor, utan att veta om dem.
Har du några betänkligheter om hur du faktiskt försörjer dig?
Ja.
Det känns som att jag måste vara en ledsen clown, glad på utsidan...
ledsen på insidan.
Jag blir utmattad bara av att prata om det.
Jag känner, och jag har gått mycket i terapi,
att man aldrig hålls till svars med en psykiater.
Det har alltid stört mig lite.
Som att vad man än gör:
"Du måste förstå hur mina föräldrar är,
- så jag kan inte hållas ansvarig?" - Hallå?
I teorin ska terapi göra dig till en bättre människa.
- Okej, låt mig höra. - Men han blev en bättre gangster.
Han kunde ta i beaktande vad andra människor kände...
i 20 eller 30 sekunder.
Vi vill bara att du pratar med honom.
Han är ju din farbror ändå. Kom igen.
Det stämmer.
Som vi sa i serien, som Livia sa: "Psykiatri..."
Det är inget annat än ett spel för judarna.
Så skulle min mamma ha sagt om psykiatri.
- De visste inget om det. - Precis.
"Melfi."
Det var viktigt för mig att hon var italienska...
- Var i stöveln är du från, raring? - Doktor Melfi.
Min fars släkt kom från Caserta.
Avellino.
Min mamma skulle ha älskat om du och jag blev ihop.
...och inte var för kraftfull,
eller ens särskilt medkännande.
Vad är det enda som alla kvinnor, din mamma,
din fru, din dotter, har gemensamt?
Alla tar knäcken på mig.
Hennes karaktär var baserad på psykologen
- som jag gick till då. - Nej, jag vet vad du menar.
De är alla italienska. Så vad då?
Så kanske genom att öppna upp för mig har du en dialog med dem.
Jag tror jag började inse att det jag gjorde där
var att ta hand om mig själv.
Det som du gjorde under terapin?
- Med henne. - Precis.
- Jag fick en ny mamma. - Va?
Och det var absolut det Tony gjorde.
Du har gjort mig till allt det som du tycker saknas
hos din fru och din mamma.
Du får mig att verka som nån jävla morsgris.
Jag är en man.
Nu när vi ändå sitter i en psykiaters mottagningsrum,
och analyserar de där killarna, han behövde en mamma.
Mamma?
Hans mamma var en galning.
- Du vet mina fina smycken? - Som pappa gav dig.
En del kom direkt från Cartiers skyltfönster.
Jag gav allt till din kusin Josephine.
- Vad fan? De fina smyckena? - Hon har alltid beundrat dem.
De är väldigt lika och däri ligger konflikten.
Du gav en jävla kusin ringar från Cartier
- och jag får en massagestol? - Din fru...
Han försöker för att han är italienare och det är hans mamma,
men hon vet precis vilka knappar hon ska trycka på med honom
och hon gör det hela tiden.
Lyssna på mig, innan du skadar dig själv
eller dina barnbarns arv ytterligare, du ska inte bo ensam längre.
- Jag vill inte bo på äldreboende. - Då går jag till domstolen
och skaffar en fullmakt över dig
- och sätter dig där. - Då kan du döda mig direkt.
Gör det.
Ta kniven från skinkan och hugg mig med den.
Här. Gör det nu.
Det skulle göra mindre ont än vad du nyss sa.
Jag vet seniorer som blir inspirerade!
Livia var en blandning, oavsett om det var avsiktligt
oavsett om David eller någon annan såg det så,
- men hon var en blandning. - Författarna till Sopranos,
det enda vi hade gemensamt var att vi hade samma mamma.
Jag hade en förfärligt dålig relation till min mamma.
För att summera min mamma,
så var hon familjens klippa.
Min pappa dog en torsdag och måndag morgon
jobbade hon igen, med fem barn. Gud välsigne henne.
Men vi hade ingen bra relation.
När jag kom in på NYU ringde jag min mamma.
"Jag har kommit in på New York University."
Jag hade redan flyttat hemifrån och hon sa:
"Jag ger dig sex månader." Och jag bara: "Okej, tack."
När jag kom in på juristlinjen ringde jag min mamma.
"Mamma, jag har kommit in på juristlinjen."
Och hon sa: ”Åh, ännu en av dina fåniga planer.”
Det finns saker i serien som jag bokstavligt plockade från
besök hos min mamma. Hon bodde på ett äldreboende.
- Vem är det? - Det är jag, mamma.
Den jävla granndamen spolade hela tiden vatten.
Där är det igen.
Det gjorde mamma galen.
Det räcker med vatten. Hur mycket vatten behöver hon?
Hon spolar vatten hela dagarna.
Vatten, vatten.
Jag bor granne med Gunga Din.
Det är inte påhittat.
Det är baserat på händelser från verkliga livet.
Det hela började med David och hans liv,
men vi kände igen liknande problem och liknande saker
som fick oss att skratta eller bli frustrerade.
Och om det passade med David och med Tony Soprano,
då var det en del av serien.
När jag var åtta eller nio
brukade vi gå till stranden i Belmont, New Jersey.
Vi skulle gå ut nånstans på kvällen och gick nerför en trappa.
Min pappa trillade och rev upp byxorna.
Min mamma skrattade som en galning.
Det kom därifrån. De flesta förstod det inte.
"Varför skrattar hon? Så hemskt."
Nancy sa till min fru Denise under den första säsongen:
"Jag hoppas att den här varelsen som jag porträtterar är avliden?"
Jag skulle säga att vad din mamma har,
är vad vi kallar borderline personlighetssyndrom.
De människornas interna fobier är det enda som existerar för dem.
Den riktiga världen, de riktiga människorna är bara periferi.
De känner ingen kärlek eller medkännande.
I det ursprungliga filmmanuset
samt även i det sista avsnittet av säsong ett
skulle Melfi berätta för honom att hans mamma försökte döda honom.
Din skruvade jävla subba, det är min mamma vi pratar om.
Och han åker till äldreboendet
tar en kudde
och kväver henne till döds. Så var det i filmen
och så skulle det ha varit i serien.
Men Nancy hade lungcancer och emfysem.
När hon närmade sig slutet sa hon: "David, låt mig fortsätta jobba."
- Din mamma har fått en stroke. - Så det förändrade hela storyn.
Stroke?
Nyheterna på TV igår gjorde henne mycket upprörd.
Jag har inte med det att göra. Det bara hände. Ambulansen är...
Jag ska leva ett långt, lyckligt liv, vilket jag inte kan säga för dig.
- Nu räcker det. - Jaså?
Fortsätt framåt.
Jag gjorde det bästa för dig så försöker du få mig dödad?
Hon förstår dig inte.
Hon ler! Titta på hennes ansikte.
Hon ler.
- Kom igen. - Släpp mig!
Så vi lät henne fortsätta jobba.
Jag var inte alltid perfekt, men jag gjorde mitt bästa.
Och jag vet att ingen av er tyckte om
när jag försökte säga vad ni skulle göra.
Bebisar är som djur. Precis som hundar.
Någon måste lära dem skilja på rätt och fel.
DÖDSANNONS - NANCY MARCHAND
Men hon levde inte så länge till.
Hon var underbar.
Folk älskade Livia. De tyckte hon var häftig.
Jag vet inte hur många tusen gånger jag hört:
"Hon är precis som min farmor! Hon är precis som min faster!"
Och ändå, min mamma, som hon var formad efter,
var helt extrem och ensam
i något annat universum.
Folk hade problem med sina mammor.
Jag trodde inte jag var ensam om det.
Men jag kände verkligen att min mamma var ute i något annat universum.
Det handlar egentligen om hennes rädslor, skräck och ångest.
Men vad jag inte förstod då,
som jag fick veta långt senare...
Jag bodde i Kalifornien och pratade med min mamma i telefon.
Det var mot slutet av hennes liv. Vi pratade om min morfar.
Hon sa: "Det är som moster Louise, han menade inte att göra henne illa."
"Vad menar du?"
Hon sa: "Ja, han sparkade henne, men han menade det inte."
"Vad menar du att han sparkade henne?"
Hon sa: “Han sparkade henne i vaginan."
Jag sa: "Va?"
Hon sa: "Ja, han sparkade henne i vaginan."
Jag sa: "Vad var det som hände?"
"Åh, jag vet inte, hon skulle gifta sig dagen därpå,
och han var väl upprörd."
Jag bara tänkte...
Saker började falla på plats.
För jag minns hur mamma skrek när hon hade en mardröm:
"Pappa, sätt på byxorna igen! Gör det inte... Ta på byxorna igen!"
Så jag har inga bevis, men han var en dålig människa.
Och det var även min farfar.
Vissa män från södra Italien. Wow.
Jag kom till Hollywood för att göra filmer,
och hamnade på ett sidospår inom TV
och blev författare,
på grund av det jag skulle kalla mina egna svagheter.
Ett, jag blev rädd för att regissera, och även att det handlade om pengar.
Men under seriens andra år bjöd min agent mig på lunch
och han sa:
"Jag vill understryka att du är ett varumärke nu.
Anledningen till att jag säger det är för att nu kan du göra
alla de filmer du ville."
Många skulle nog ha slutat direkt.
Och det borde jag kanske ha gjort.
Men jag älskade verkligen att göra Sopranos.
Så jag stannade kvar.
Det pratas hela tiden om att bygga ett universum.
Ju mer jag jobbade med Sopranos,
desto mindre kunde jag se på något annat.
Det skulle inte stämma för mig.
Det var inte i det universum där jag existerade.
Inte bara de karaktärerna, jag levde där.
- Allt handlar om karaktärerna. - Vad är det?
Storyn kommer från de karaktärerna
och i det lilla universumet...
om och om igen,
slöt varje karaktär ett avtal med djävulen.
Som jag sa, det handlar om pengar och döden.
- Varför måste vi dumpa kroppen? - Ska du ställa jävla frågor nu?
Alla slöt ett avtal med djävulen.
Det var problem med ett obetalt lån.
Kan jag avbryta dig?
Melfi slöt ett avtal med djävulen.
Jag vet inte vart den här berättelsen är på väg...
men det finns etiska grundregler som vi måste klargöra.
Det du berättar för mig faller under patientsekretessen,
förutom om jag...
skulle få höra till exempel att ett mord skulle ske.
Inte för att jag säger det, men om. Om en patient kommer till mig
och berättar en historia om någon som kommer till skada,
då måste jag rapportera det.
-"Skulle jag behöva gå till polisen?" - Rent tekniskt.
"Rent tekniskt."
Jag vet inte vad som hände den mannen.
Jag bara säger.
- Är inte det ett avtal med djävulen? - Här.
Han är en bra man, en bra pappa.
Du berättar att han är en deprimerad brottsling
benägen till ilska, ständigt otrogen.
Är det din definition på en bra man?
Carmela var gift med djävulen.
Och fortsatte vara gift med honom.
Du kan gå nu
eller så stannar du kvar och hör vad jag säger.
Du måste lita på din första impuls och överväga att lämna honom.
Du kommer aldrig kunna känna dig nöjd med dig själv.
Du kommer aldrig att kunna dämpa känslan av skuld och skam
som du pratade om så länge du är hans medbrottsling.
Lämna honom.
Ta med dig barnen, de som finns kvar, och gå därifrån.
Min präst sa att jag borde försöka samarbeta med honom
- och hjälpa honom bli en bättre man. - Hur tycker du det går?
Han sa till henne att hon skulle ta barnen och lämna honom direkt.
Den gamle psykiatern var den enda
som nånsin sa sanningen om det i hela serien.
Tony...
Jag tar inte betalt av dig för jag tar inte emot blodspengar.
- Grattis. - Då kan inte du heller det.
Tack.
En sak som du aldrig kan säga...
är att ingen sa det till dig.
"Du lever på hans blodspengar."
Vad har du gjort?
"Ta barnen och lämna honom nu." - Den är till dig.
- Herregud. - Vi har haft en bra vecka.
- Hon gjorde det inte. - Herregud, vilken bil!
Det är mycket intressant.
Den nivå av förnekelse en som hon måste leva med.
Eller allt annat hon intalar sig för att göra det okej.
Jag tror inte att något pågick som hon inte visste om,
i alla fall inte perifert.
Om Tony är djävulen, finns där ett avtal med djävulen?
Han slöt sitt eget avtal med djävulen.
Han är djävulens representant,
eller hur man ska uttrycka det.
Men han var inte nöjd med sitt avtal. Det kände jag ofta.
Folk sa: "Han borde ha straffats."
Och mitt svar var alltid: "Han straffades varje dag.
Såg ni inte hur miserabel han var under alla år?"
Han befinner sig i en kamp. Han har ingen religion.
Tror inte på myndigheterna.
Mr Soprano var vänlig nog att följa med oss.
Han tror inte på något förutom sin hederskodex.
Agent Harris har nog förklarat att vi vill att du ska lyssna på en sak.
Och hans hederskodex håller på att gå åt skogen.
Vad pratar du om för möten? Med vem? Herregud, Livia.
Allihop. Raymond, Larry.
Har tre av mina capos sina mödrar på det här stället?
Om det är sant, Livia, vet du vad...
Det är ju jag som är bossen.
Om jag inte agerar, släkt eller inte...
Jag måste.
Nu är du död, din jävel.
Så han har ingenting kvar, han ser sig omkring, men...
Det var det där sökandet som jag tror att många amerikaner ofta gör.
Man kan köpa grejer, eller göra allt möjligt.
Men han hade förlorat sin mittpunkt.
Han är en kille som alltid försöker att göra rätt enligt honom själv,
vilket slutar med att han förstör allas liv.
Han försöker alltid göra det rätta, och det är aldrig riktigt det rätta.
Som att spränga sin väns restaurang för att förhindra ett mord där.
Han tror att han gör det rätta, men istället ekar det vidare
och förstör allas liv.
- Vad fan gör du? - Se mig i ögonen.
Säg att du inte rörde mitt ställe.
Serien blev djupare allt eftersom.
Jag brände inte ner din restaurang.
Jag tror att det till stor del berodde på Jim.
Jag svär på min mamma.
Jimmy hade magi
och jag tror att magin bara liksom genomsyrade
i koncentriska cirklar ut till alla andra,
inklusive regissörerna, författarna och skådespelarna.
Tysta.
Det var fantastiskt hela tiden, från början till slut.
Då kör vi, bakgrund! Börja!
Det var som att leka med honom,
som små barn leker.
"Du får vara mamma, så är jag pappa."
Det var enkelt och bekymmerslöst.
Tjugotvå, tagning åtta. A-markör.
Börja.
Gör det. Säg igen att jag låter som din fru.
Gör det.
Okej.
Han brukade fjanta sig.
Kastade slängkyssar och tog av sig kläderna.
Han var en galning.
- Okej. - Vänta lite.
Gör det. Säg igen att jag låter som din fru.
Du, jag.
Han var fantastisk med hela teamet, fick dem att skratta.
Och han gav alla i arbetslaget 30 000 dollar.
Efter den stora förhandlingen där han stod fast
och HBO betalade honom en miljon dollar per avsnitt?
Ja.
När Jim fick avtalet visste ingen av oss att det ens var aktuellt.
Vi kunde inte förhandla.
Jag tror han fick dåligt samvete.
Så han kallade in oss i sin trailer, en åt gången,
och gav alla en check på 30 000 dollar.
Va?
Jag fick aldrig 30 000 dollar. Okej.
Nu vänder jag kameran mot dig.
Nej, jag vet inget om det.
- Gav han pengar till de andra? - Ja.
Det låter som han.
Han var en godhjärtad, snäll man...
som tog hand om sina vänner.
Han var en generös person.
Jag tror han tyckte att HBO hade lurat dem.
Och han ville göra något för att kompensera för det, för att hjälpa.
Jag tror också att det kanske fanns en smula ånger
för de dagar han inte kom till jobbet. Alla var redo.
"Var är Jim?"
Alla festade och vi hade jävligt kul.
Det fanns kanske några morgnar
när det var lite svårare för oss att komma ur sängen.
Det var inte bara Jim.
Det som började hända var, bortsett från pengarna det kostade,
så fanns också en oro för vad som pågick med honom.
I slutändan fick han gå med på
att vi kunde bötfälla honom med 100 000 dollar per dag
- för varje dag han inte dök upp. - Okej, det här är pick-up. Alex...
Jag tror inte Jim visste eller förväntade sig
exakt hur svårt det är att ha huvudrollen i en serie.
Jag hade ingen aning.
Jag gick in med ett stort leende
och fick en rejäl käftsmäll.
Jag behövde komma på ett sätt att göra det här.
Jag hade ingen aning hur jag skulle förbereda mig.
Du börjar måndag morgon, vanligtvis 5.30-06,
till och med tidigare.
Du jobbar i 14 timmar.
Och det måste gå 12 timmar mellan så du jobbar till kl. 20,
och börjar kl. 08 nästa dag och jobbar fram till kl. 22,
sen börjar du kl. 10 nästa dag till kl. 00.
Sen kommer du hem
och ska memorera sju, åtta sidor
och fyra, fem scener för nästa dag.
Fredagar kan de låta dig jobba senare.
Så fredagar är du där till kl. 02 - 03 på morgonen.
Ibland såg vi till och med solen gå upp på lördagen,
och på måndag morgon börjar allt om igen.
Han lämnade nog serien varannan dag skulle jag säga.
Kanske varje dag. Men ge honom en...
Ofta gick vi till en bar och...
Vi hade alltid exakt samma konversation.
Vi blev fulla och sa: "Jag slutar, jag kan inte fortsätta."
Och jag sa: "Du har 100 personer som förlitar sig på dig."
Och han sa: "Ja, okej."
Så han kom alltid tillbaka.
Men några gånger försvann han i några dagar.
Det blev för mycket för honom.
Och börja!
Då ska jag säga något som du inte kommer gilla.
- Fan. Bryt. - Bryt.
Den här jävla scenen!
Han sa att han behövde åka till ställen som var...
- destruktiva för honom. - Vet du vad?
Och smärtsamma för honom.
SÄSONG 3, AVSNITT 12
- Du är helt jävla galen. - Allt jag ville ha var vänlighet.
Kom hit.
Nu ska du lyssna på mig.
Inga fler samtal eller annat. Om du ser mig går du över gatan.
Du är fan farlig, jag vill inte ha dig i mitt liv.
Nej, gå inte!
Jag ringer din fru.
Vad sa du?
Jag åker till Columbia och berättar för din dotter om oss.
Några saker jag använder för att bli arg
är sömnbrist...
det gör dig skitsur.
Sov två, tre timmar per natt i två nätter
innan du har en riktigt våldsam scen.
Varje liten sak andra gör kommer att göra dig sur.
Lyssna på mig.
Om du kommer i närheten av min fru eller familj kommer jag fan döda dig.
Förstår du mig? Jag kommer fan döda dig!
Döda mig! Döda mig, din kuksugare.
Jag gör många skumma grejer, slår mitt huvud i saker.
Du gör ju vad du måste.
Du kan lägga en vass sten i skon,
och gå omkring med den hela dagen. Det är fånigt, men det funkar.
Då blir du förbannad.
Och så blir saker och ting mer tillgängliga för dig.
Men jag måste vara ensam.
Jag är inte typen som pratar mycket
innan jag måste göra något.
Jag dricker sex koppar kaffe.
Jag rekommenderar det inte, men... Och sen är du förbannad.
Jag provar allt för att hamna där jag måste vara,
så länge det inte skadar någon.
Helvetes jävla satkärring!
För fan, Tony!
Okej, vi har klappat...
- Vi fixar det... - Bra.
Han förberedde sig för en scen genom att slå på insidan av bilen
så hans knogar började blöda.
Han var tvungen att göra sånt mot sig själv.
När Jim dödade tjallaren skadade han sina händer.
Repet eller vad det var.
Det var oerhört viktigt för honom att göra karaktären trovärdig
och om du inte har disciplin kan det bli att du tar med dig jobbet hem.
Som skådespelare är det inte alltid en bra idé.
Ja, jag tror det kan ha varit påfrestande för honom.
När du sa till mig: "Han sa att det var svårt för honom."
- och jag sa: "Det var så han sa." - Japp. Precis.
Till viss del är jag en besserwisser,
för uppenbarligen var det annat som pågick
- i hans liv. - Ja.
Han hade problem som nu är välkända
och som fortsatte finnas i hans liv.
Hur återhämtar du dig från en sån scen?
Man dricker. Jag vet inte.
Vi gjorde en intervention med honom i min lägenhet i New York
och försökte få honom att åka...
på rehab.
Det hade varit mycket friktion vid det laget.
Ursäkten var att jag bjöd över Jim
så vi kunde prata igenom allt och rensa luften.
Så han kom dit
och vi hade repeterat det hela dagen innan.
Hans syster... alla var där och han kom in.
När han såg alla sitta där sa han: "Dra åt helvete."
Och sen gick han bara och alla ropade på honom.
Han vände sig mot mig och sa: "Avskeda mig."
Sen gick han.
TONY GER FINGRET
GANDOLFINI ATTACKERAR #1 FAN!
Jim hade, liksom vi andra, egna grejer att reda ut.
Och hans liv förändrades dramatiskt i samband med serien.
Ta det lugnt, mannen.
Bort från mig, för helvete. Förstår du mig?
Ja. Ta det lugnt.
Jag ska krossa ditt jävla ansikte!
Han gick från att vara en relativt okänd skådespelare
till att vara en megastjärna som alla känner igen.
Och det var lite konstigt för honom,
hur hans privatliv utplånades.
Han hade ögon på sig vart han än gick.
Han kunde inte smälta in i mängden.
- Sluta! Min grabb är här. - Bus eller godis!
Och han var helt olik Tony Soprano.
Han var väldigt avslappnad.
Han hade Birkenstocks och lyssnade på Green Day och AC/DC.
JAMES GANDOLFINI LEKER MED ETT FANS VALP
- Vilken ras? - Chihuahua Pomeranian.
Det lustiga är att många ser på Tony Soprano
som en slags förebild, vilket är skrämmande på många sätt.
Så han kände nog av det,
folk trodde han var Tony Soprano, vilket han inte var.
Han är en riktigt bra kille och mycket komplicerad.
- Vill du säga något, James? - Man skulle kunna säga...
och jag är inte säker på det här, men kanske fanns det mer av Tony där
än han ville medge, att det var för enkelt för honom.
- Får jag säga en sak, Tony? - Låtsas inte som att jag har ett val.
Det senaste året har jag drömt
och fantiserat om och blivit kär i Furio.
Han pratade med dig. Stackars dig!
Han fick mig att känna att jag var viktig!
Du frågade mig häromdagen
vad Irinas kusin har som inte du har.
Och jag funderade på det
för det är en jävligt bra fråga.
Och visst, hon är sexig även med bara ett ben,
men det är inte det.
Jag kunde prata med henne för hon hade något att säga!
Jag är här! Jag har saker att säga!
Utöver "Ta ner de jävla stolarna" och "Skriv under förvaltningsfonden"?
Hon är en vuxen jävla kvinna som åkt på smällar i livet!
Hon har stått på egna ben och hon har behövt kämpa och slåss!
Till skillnad från mig, menar du?
Vem fan ville ha det så här?
Vem fan var det som gnällde över tanken på att jag
- skulle skaffa mäklarlicens? - Du har kunnat slappa i 20 jävla år,
bara pilla på luftkonditioneringen och fan bara gnälla och klaga
och fan bara klaga för mig!
För din präst! Åt helvete med det!
Folk säger att serien blev mörkare. Tja... han blev mörkare.
”Jag är uppståndelsen,
och jag är livet", säger Herren.
"Den som tror på mig skall ha liv...
även efter döden.
DEN 19 JUNI 2013, SEX ÅR EFTER SOPRANOS SLUTADE,
DOG JAMES GANDOLFINI, 51, AV EN HJÄRTINFARKT.
Och alla som har liv och som har överlämnat sig till mig i tro
ska inte dö för evigt."
Jim, om himlen finns, vad vill du höra Gud säga
när du kommer till pärleporten?
Ta över en stund. Jag kommer snart tillbaka.
- Nej. - Där har vi det.
- Nej.
Våga inte ändra det.
- Okej. - Det är för bra.
Tänk på alla möjligheter.
Det var flera år efter serien slutat. Hans agent ringde mig.
Och hon sa...
Hon var lite... jag menar inte burdus.
Men hon var väldigt rättfram.
- Var du överraskad? - Nej.
Kära Jimmy...
din familj bad mig hålla tal på din begravning,
vilket gjorde mig hedrad och rörd.
Jag försökte skriva ett traditionellt minnestal,
men resultatet blev som dålig TV.
Så jag skriver ett brev till dig,
men det är avsett för en publik,
så vi försöker få med en rolig inledning.
En dag när vi skulle filma en scen stod det i manus,
"Tony öppnar dörren argt, sen stänger han den,
och börjar därefter prata."
Kamerorna rullade och du öppnade kylskåpsdörren,
och sen smällde du igen den igen och igen.
Smällde och smällde igen den och var helt galen på den där kylen.
Så till slut fick vi bryta.
Jag minns att du sa: "Den här rollen,
ställena den tar mig till och sakerna jag måste göra,
det är så mörkt." Och jag minns att jag sa till dig:
"Sa jag att du skulle förstöra kylen?
Står det nånstans i manus att Tony förstör kylen?
Det står att Tony argt stänger kylskåpsdörren.
Så står det. Du förstörde kylen."
Ett annat minne av dig som dyker upp
är när vi filmade den där jättevarma sommaren
i New Jerseys fuktiga hetta.
Du satt på en strandstol av aluminium
med en våt näsduk på huvudet.
Och jag fylldes av kärlek.
Jag visste då att jag befann mig på rätt plats.
Eftersom...
jag sa: "Wow, jag har inte sett någon göra så sen min pappa gjorde det
och mina italienska farbröder gjorde det,
och min italienska farfar gjorde det
under samma heta sol i New Jersey."
Och jag var så stolt över vårt arv.
Det gjorde mig så stolt över vårt arv att se dig göra så.
Jag känner verkligen att trots att jag är äldre än du...
att jag alltid har känt att vi är bröder.
Nu, för att prata om en tredje kille mellan oss,
det var du och jag och den där tredje killen.
Folk sa alltid: "Tony Soprano, varför älskade vi honom så mycket
när han var en sån skitstövel?"
Min teori är att de såg den lille pojken.
De kände och älskade den lille pojken och anade hans kärlek och smärta.
Allt det tog du fram.
- Kamera igen. - En gång till.
Att jobba med Jim som Tony, när du skrev,
såg du sidor av dig själv i Tony?
Mot slutet började jag göra det.
Jag började se att vi hade smält samman på något sätt,
på något konstigt sätt.
Det fanns två David.
Han var så jävla rolig när han ville.
Han var så fantastisk när han ville.
Men den här personen
som avsiktligt fick dig att känna att du...
bar skuld till hans dystra sinne,
eller hans olyckliga...
eller att du måste göra något för att göra honom lycklig...
det skulle aldrig hända.
När den tredje säsongen skulle börja kom jag inte tillbaka.
Jag var inte tillfreds.
Mycket av det som hände mig var att det blev toxiskt.
Vi lämnade inte rummet förutom att vara på inspelningarna,
vilka i sig var...
en utmattande skräck.
Mycket arbete. Bara att behöva vara där,
och inte ha en roll som hjärnan kunde...
I slutändan var jag inte engagerad, han visste det och han var arg.
Jag gjorde några stora misstag.
När han avskedade mig...
Åh, det är så fruktansvärt. Och han...
Allting som David anklagade mig för, det gjorde jag.
Jag avbröt honom när han pratade med andra.
Det var en sak som jag gjorde. Jag gjorde några dumma grejer.
Och det var det...
I slutändan var det vad som hände med honom och mig,
för du måste uppföra dig ordentligt.
Du måste uppföra dig. Han är en mycket korrekt person.
Han har en kod för sans och uppförande,
och vad som är acceptabelt och inte.
Och jag tror att jag...
jag förvandlades nog
till den där moderskategorin av
ett svart hål för honom.
En författargrupp är ett samarbete...
men fortfarande din vision.
Orsakade det någon spänning?
Låt mig uttrycka det så här. Jag brukade bli väldigt arg,
för att ingen kom på något.
Och sen den tiden har jag tänkt:
"Det var kanske för att jag sa nej till allt,
så de slutade."
Din attityd har till stor del gjort dig till en effektiv ledare.
Men alla har brister, även du.
Sju dödssynder och din är stolthet.
David kompromissar inte,
men jag tror att man måste ha en sida som är skoningslös och hänsynslös
när det gäller att skydda konsten.
Det tror jag gäller alla konstformer.
Med all respekt,
du har ingen jävla aning om hur det är att vara nummer ett.
Varje beslut du fattar påverkar varje aspekt
av alla andra jävla saker. Det är nästan för mycket att hantera.
Och i slutändan står du helt ensam med allt.
Det var enormt stor press på honom
för nu måste du...
Du satte ribban väldigt högt,
och sen måste du överträffa den varje år.
Du måste göra det ännu bättre. Inte bara göra tittarna nöjda,
utan göra det bättre, mer intressant, konstigare.
Tänk på riskerna han tog.
Hans nyckfulla natur, den förundran.
- Och tänk om vi gjorde såhär? - Jag tror jag vill komma hem.
Några villkor är inte förhandlingsbara.
Som vad?
- Du får inte ha hästen här inne. - Varför inte?
Skämtar du? Lukten och skiten överallt.
- Jag städar upp efter henne. - Det säger du alltid.
Det kom från hans hjärta och fantasi.
Vi visste att om vi ville ändra ens ett enda ord i dialogen,
så sa de: "Vi måste ringa The Master Cylinder".
- Det var så vi kallade honom. -"The Master Cylinder"?
The Master Cylinder uppe i tornet nånstans.
Sen väntade vi tills vi fick besked: "Ja, han sa okej,"
eller: "Nej, behåll det som det är," för det var viktigt för honom
- och det var hans projekt. - Ja.
Vi var där för att tjäna hans projekt.
- Alla tittar hitåt! - Det är vad vi är anställda för.
Bara krama mig.
NEW JERSEY HALL OF FAME ALLA BEHÖVER EN HJÄLTE
Den som hade högst standard var David.
Det plågade honom och han var aldrig nöjd med jobbet.
Han var en sån kille som bara...
"David, bara njut."
Kom igen, kompis. David! Grattis.
Hur är det? Tack.
- Trevligt att träffas. Allt bra? - Ja.
2023 BLEV DAVID CHASE INVALD I NEW JERSEYS HALL OF FAME.
Vartannat decennium eller så
dyker någon upp och förändrar spelet.
Det trevliga med att vara från New Jersey
är att de aldrig förväntar sig oss.
Kompromisslös, obarmhärtig, innovativ,
idealistisk och romantisk till förbannelse
och ja, en cynisk, självdestruktiv motsägare.
Med andra ord, min sorts kille.
Ändra mitt kött till schwarzwaldskinka.
Jävla drömmar, Herre Jesus.
- Jag vill prata med dig om drömmar. - Det är okej.
Drömmar och filmer är så nära att du kan gå
från det här rummet, pang, vart som helst.
- Fri association. - Ja.
Ta honom!
Kom igen, Ton, förr eller senare måste du inse fakta.
- Jag vill inte höra det. - Men det ska du.
Under lång tid drömde jag att jag hade mördat någon.
Och tyngden av det slog mig alldeles för sent.
Jag sa till mig själv i drömmen: "Varför gjorde du så?
Du har kastat bort allt. Du är körd.
Vad fan gjorde du så för?"
Och nu, nyheterna.
Vill du provköra den?
Det roliga med drömmar i Sopranos är att
när du har en karaktär som förväntas ha kontroll...
Precis.
...men drömmer då kan han aldrig kontrolleras.
Nej, aldrig.
SÄSONG 6, AVSNITT 2
I Kevin Finnertys drömsekvens, vad var det Tony försökte få fram?
Vad fan?
Det här är inte min plånbok. Åh, nej.
Han sa: "Vem är jag och vart är jag på väg?"
Och han var vettskrämd.
Tonys fatala brist som gangster var att han hade ett samvete.
Vi är bara imponerade att vara i närvaron av en man
vars säljteam lyckats vinna de bästa affärerna 12 kvartal i rad.
Det är ingen stor grej. Det kommer alltid någon bättre.
Som David sa: "I ett annat liv skulle Tony vara en kille
som säljer trädgårdsmöbler på Garden State Parkway."
Och Kevin Finnerty var den alternativa versionen
av vem Tony var.
Jag är här för jag hoppas att ni kan hjälpa mig hitta Finnerty.
Jag har hans plånbok och portfölj, men jag är inte han.
En dag kommer vi alla att dö och då blir vi samma som det trädet.
Inget jag, inget du.
I grunden förstår han vad som är rätt och fel.
Och du är i fel bransch
om du ska oroa dig för såna saker
för du kommer göra mycket som är fel.
Jag hade helt jävla störda drömmar i natt, feberdrömmar.
Jag sköt en kille. En kompis till mig.
Så det är intressant att Tony fick utlopp genom terapin.
- Jag var fylld av... - Ilska.
Ja, okej, ilska. Du vet allt.
Du har aldrig hanterat din ilska och titta på priset.
Du är det största hotet mot dig själv.
Men så är det att vara människa.
Men vissa människor är mer självdestruktiva än andra.
Du bara sköljer ner det som ett piller.
Och sen när han tog peyote senare i serien,
vilket var ett annat sätt för honom att utforska det större sammanhanget.
Jag fattar.
Jag fattar!
I början av varje avsnitt brukade vi sitta runt ett bord
och läsa igenom manuset tillsammans.
Och alla brukade komma in och fråga: "Är du okej?
Är detta ditt sista avsnitt?"
Vi visste aldrig vem som skulle få vara kvar
under de kommande avsnitten. Det var hysteriskt.
Och sen sa vi: "Nej, jag är okej."
Alla var rädda för det.
Killarna sa hela tiden: "Vem åker dit nästa gång?"
Ritualen var att om David bjöd ut en på lunch eller middag,
då var man körd.
"Telefonsamtalet" från The Master Cylinder.
Men han är chefen.
Den sidan av dig själv som du såg i Tony,
var det chefen?
- Att du var tvungen att... - Jag trodde det.
- Du dödade henne, för fan! - När någon måste dö i serien...
behövde jag informera skådespelaren.
Och det var svårt för mig.
Herrejesus.
- Det gjorde folk ledsna. - Jag måste sätta mig.
- Det känns som att jag inte kan stå. - Några bönföll mig nästan.
Är det okej, Tony?
För det är deras jobb. Deras inkomst.
Vincent Pastore, Big Pussy, honom kämpade vi för.
"Döda honom inte, David. Ge honom en säsong till."
Vet du vad? Det är en maffiaserie. Folk måste bort.
Åh, helvete.
Adriana.
Jag försökte distansera mig själv från det.
Vad är det med henne?
FBI.
Genom att tänka som han tänkte: "Måste bort."
Herre jävla gud.
När vi väl beslutat att Adriana skulle samarbeta med FBI
stod det klart hur det skulle sluta.
I något läge skulle det sluta illa för Adriana.
Jag tar hand om det.
David kallade mig till sig och sa: "Jag kommer filma det på två sätt.
Ett när du kommer undan,
och ett där de dödar dig.
Och ingen kommer veta hur det slutar förrän det sänds på TV.
Eftersom vi har sekretessproblem under inspelningen,
får ingen veta vad som faktiskt händer."
Jag sa: "Men jag kommer vara död och inte vara med i serien längre."
Och han bara...
Så jag tog ett annat jobb, för jag visste inte
och jag var rädd, och han blev skitsur...
för nu skulle det ändå komma ut.
Jag var tvungen att ta det jobbet, trodde inte jag skulle jobba igen.
Jag visste att efter att ha spelat Adriana i fem säsonger
och ha blivit känd för det, att det skulle bli mitt liv.
Att jag skulle vara en stereotyp för alltid.
Så jag kände att jag måste dra fördel av det direkt.
SÄSONG 5, AVSNITT 12
- Hallå? - Det är jag.
Herrejesus, jag vet inte ens hur jag ska säga det.
Det är Christopher. Han försökte ta livet av sig.
- Herregud, är han okej? - Ja.
Han var uppe i Ramapo. Hade tydligen tagit några tabletter
och en polis hittade honom på toaletten på en restaurang
och körde honom till sjukhuset.
Jag är på väg upp dit nu,
så jag skickar Sil för att hämta dig, okej?
Herrejesus.
Hur ledsen jag än var över att sluta, så var jag redo.
Jag visste att det var så... det behövde vara.
Det var väldigt svårt för det är karaktärerna och skådespelarna.
Det var inte bara Adriana, det var Drea de Matteo.
David ville inte se henne bli skjuten för han älskade henne.
Varför gråter du? Han kommer klara sig.
Jag stod inte ut med att se Adriana bli skjuten.
Jag hade aldrig kunnat se det.
Så vi bröt mot seriens stil.
Alla andra offer visade vi när de dödades.
Vi började prata om det: "Hur ska vi göra det här?"
Om det inte händer framför kameran naturligt,
då måste vi komma på en poetisk övergång.
Hon är inte vild och bönfallande. Jag tror hon är mer...
- Kamera. - ...så här.
Börja!
Det var absolut den svåraste scen jag gjort.
Och hon var förstås fantastisk.
Hon sa: "Gör det inte lätt för mig.
Det här är uppenbarligen min sista scen.
Vi ska göra den bra, okej?"
Jag sa till honom: "Stevie, vi måste för fan köra.
Jag är en fitta, du är en mafioso, så dra mig i håret
och kom igen, för helvete."
Nej.
Åh, nej.
- Kom nu. - Nej!
- Snälla. - Vart fan tror du att du ska?
- Kom nu, din jävla fitta. - Nej! Snälla!
Nej!
När jag skrev scenen
stod det att kameran glider upp mot himlen,
och den skulle gå över till kameran som glider ner till Tony och Carmela
i en annan scen.
Det var avsiktligt att Tony och Carmela är i skogen i sista scenen.
Hon pratar om att köpa mark.
- Ja, den här marken är underbar. - Och utsikten?
Väl värd 600 000. Besiktningsmannen kommer på tisdag.
Och han kan bara tänka på Adriana.
Sådant får mig tårögd när jag tänker på att karaktären
slutade så.
Det var också slutet på Drea de Matteo.
Vi skulle inte ha kvar Drea.
- Är du okej? - Jag? Ja, absolut.
När började du fundera på att avsluta serien?
Det fanns sju säsonger,
men de kallades 6A och 6B,
för så undvek HBO att ge skådespelarna löneförhöjningar.
Om de hade kallat det säsong sju
hade de varit berättigade enligt kontrakt till en löneförhöjning.
Bryt!
Två år innan dess sa Chris Albrecht till mig:
"Du måste börja fundera på hur du vill att serien ska sluta."
Jag hade inte tänkt på det. Avsluta?
När lägger man ner en serie? Jag vet inte.
Det händer med de flesta... alla TV-serier, eller hur?
Till slut läggs de ner.
Men det här var annorlunda.
Du regisserade det första avsnittet,
men inga därefter medan du skrev och producerade.
Men sen kom du tillbaka och regisserade det sista avsnittet.
Ja. Med Alik, samma A-fotograf.
- Vid det laget hade vi utvecklats. - Just det.
- Det hade gått tio år. - En lång tid.
Det vi gjorde i det sista avsnittet
var att vi pratade mycket om 2001...
REGISSERAD AV STANLEY KUBRICK
...om synvinkel som avbryts av karaktären som går in i synvinkeln.
Astronauten börjar se sig själv.
Med rymddräkten på går han in i sig själv i en spegel...
han vänder sig om och där är han utan rymddräkt på.
Och slutligen äter han middag, helt ensam och har åldrats.
Han ser sig om och ser sig själv i en säng som en gammal man.
Den här enkla tekniken har alltid fascinerat mig.
Och i det avsnittet går Tony, med alla han träffar,
in i sin egen synvinkel.
Det fick mig att tänka på tid...
och att närma sig döden, antar jag.
Sir? Ursäkta mig.
Eller närma sig något.
Det finns något mystiskt med det.
För den sista scenen...
Den första idé jag hade under lång tid var att
Tony skulle åka tillbaka till Manhattan genom Lincoln Tunnel
för ett möte där han skulle gå sin död till mötes.
Alltså, jag visste inte att han skulle möta sin död,
men det såg inte bra ut. Jag antar att det skulle hända.
Som tittare skulle du tänka:
"Jag tror inte att det slutar väl för honom."
Men man visste inte.
Och sen när jag kom körande längs Ocean Boulevard
såg jag en restaurang och tänkte:
"Kanske slutet ska ske på ett ställe dit de ofta går och äter."
Tysta, tack!
Och när jag sa: "Jag funderar på 'Don't Stop Believin'"
sa alla: "För fan, skämtar du?
Det sista i hela jävla serien?"
Alla protesterade.
Och jag sa: "Nu bestämde ni det precis åt mig."
- Hej. - Hej.
Men det var inte bara för att vara motvalls.
- Vad ser gott ut ikväll? - Jag vet inte.
Ju mer jag jobbade med det,
desto mer började jag höra en av raderna i den låten.
"The movie never ends. It goes on and on and on and on."
Jag tänkte: "Wow."
Genom hela avsnittet finns en cirkularitet.
Det känns som att du återvänder till avsnitt ett.
Backa.
Den exploderande grillen, den exploderande bilen.
Om ni inte gillar den rampen kan jag bygga en annan.
Det kanske är träet.
Jag slogs av det cirkulära. Första avsnittet, sista avsnittet.
Hallå, ungar. Kom hit.
Det finns en känsla av livets mönster
som du ser hända om och om igen.
Vet du, ibland...
- är livet bra. - Livet är ofta bra.
I scenen på restaurangen börjar mycket av konversationen med,
-"Minns du när..." - Ja, just det.
För min familj.
- I den första säsongen sa Tony... - Ni minns de små ögonblicken...
som det här...
som var bra.
Så ryck upp dig.
- Och AJ påminner honom om det. - Fokusera på de goda tiderna.
Var inte sarkastisk.
Sa du inte det en gång? Att försöka minnas de goda tiderna?
- Gjorde jag? - Ja.
Tja, det är väl sant, antar jag.
Den scenen bygger upp sig själv som en pyramid,
där vi bara bygger, bygger.
Det du ser är en massa saker som pågår.
Hon försöker parkera sin bil, där är många människor,
många karaktärer, killen i "Members Only"-jacka.
Andra möjliga hot som kommer in.
Spänningen byggs upp i den restaurangscenen.
Vi förväntar oss något.
Jag beställde något till hela bordet.
Och sen blir allt plötsligt svart. Det var så plötsligt och konstigt.
Det överraskade alla.
Jag började ringa alla och fråga om det var min TV som pajat.
Jag var med Jim och Jim sa: "Var det allt?
Var det allt?" Han kunde inte tro det.
- Så Jim visste inte? - Nix!
Var han sur?
Jag tror han var chockad som alla andra.
Det var bara: "Det var allt.
Det är slutet på historien."
Och jag tänkte för mig själv: "Det här är David. Jävla David.
Det här är exakt hur han ville att serien skulle sluta.
Han vill inte att någon ska veta vad som pågår just nu."
Det jag tänkte på var att universum bara fortsätter och fortsätter.
Du själv kanske inte fortsätter, men universum gör det.
Filmen kommer fortsätta.
Det finns ett beslut om obeslutsamhet.
Vilket öppnar upp för en mycket intressant poetisk poäng
med ett öppet slut.
Otaliga människor har sagt till mig...
"Jag vet att du vet. Vad var det som egentligen hände?"
Vanity Fair gjorde en artikel tio år efter Sopranos.
De kom till mig och de sa:
"Hur är slutet? Hur är det riktiga slutet?"
Du måste...
Jag sa: "Okej, en gång för alla,
det som hände i slutet var att regissören sa 'Bryt'
och skådespelarna gick hem."
Hur kunde det ha varit? Att Tony blir dödad?
- Att hela familjen utplånas? - Då säger alla: "Ja!"
Stor beslutsamhet och genomslagskraft betyder ingenting
för 20 minuter senare har du glömt hela serien.
Men om du bygger ett filosofiskt slut
ett öppet slut, vilket det blev,
då lever serien vidare för alltid. Ingen kommer att lista ut det.
Slutet är vad du vill att det ska vara.
Han dog av ålderdom.
Någon kom ut från toaletten och sköt honom i huvudet.
SLUTET SKAPAR NY DEBATT
Alla står samlade runt vattenkylaren en sista gång och säger...
SISTA AVSNITTET... FUHGEDDABOUDIT!
"Jag kan fanimig inte tro vad jag precis såg."
VÄNTADE VI ÅTTA ÅR PÅ DETTA?
-"Vad hände? Vad hände?" - Vad finns kvar?
Det finns kvar något att lösa.
"Okej, hur ska du lösa det?" Genom att titta på serien igen.
När du var klar, kände du dig klar? Hade du försonat dig med det?
Var du ledsen? Ville du göra något annat?
Hur var det?
Jag ville börja göra det jag alltid velat göra,
nämligen en jävla film.
2012 SKREV OCH REGISSERADE DAVID SIN FÖRSTA FILM,
NOT FADE AWAY, MED JAMES GANDOLFINI.
Helt säkert hade jag gjort tillräckligt med Sopranos,
men det var över. Det kändes rätt. Det var över.
Okej, hör ni. Nu kör vi.
Allt eftersom tiden gick saknade jag människorna.
Det var verkligen som en familj.
Och jag saknade problemlösandet.
Dels är det skrivandet och dels: "Vad ska hatten ha för färg?
En röd hatt?
Men hans hatt kan inte vara röd för hon har en röd hatt."
"Vi kan inte filma där för då syns Shell-skylten."
Eller under redigeringsprocessen: "Varför klippa till svart?"
SÄSONG 3, AVSNITT 2
Det var den där scenen mellan Meadow och AJ.
"Stannade i skogen en snöig kväll."
Gud, jag är så glad att jag inte går på highschool längre.
Har du läst den?
Det var tidigt i serien. Han gjorde sina läxor.
Vad betyder det?
Jag måste lämna in en recension i morgon.
Vad det betyder?
"Fin, mörk och djup står skogen, men till sömnen har jag långt igen,
och det är mil att färdas än"?
"Stannade i skogen en snöig kväll," tror jag.
- Av Robert Frost? - Robert Frosts dikt.
- Och hon säger... - Vad täcker fälten?
- Snö. - Ja!
- Vad symboliserar snö? - Julen.
Hallå. Kallt?
Ändlöst vitt, ändlöst ingenting?
- Jag vet inte. - Döden.
- Jag trodde svart var döden. -"Jag trodde svart var döden."
Så det tänkte jag också på.
Men nu kommer folk säga: "Han medgav att Tony dog."
Sanningen är...
Undertexter: Sara Hartlow