Ahoj, zlato.
Vzal jsem ti
matchu.
- Už mám. - To je skvělý.
Policie chce, abychom se stavili na stanici.
Nechceš si vzít boty a ponožky? Nebo jen boty. To jde.
I kdybych ten dům zapálila schválně, stejně by mě neodsoudili.
Tohle bych neříkal nahlas,
možná si nacvič, jak řekneš, že to byla nehoda.
- Nemusím trénovat, jak říct pravdu. - To je ono.
Jestli to tam neřekneš, řeknu to já.
- Česala ses? - Jo.
I vzadu?
Je to fajn, dobrý.
Sakra.
- Tati, spadla mi bota, podáš mi ji? - Jasně, na.
- Díky. - Boty nechme na nohou.
- Dejte si mlíčko. - Ne, dík.
Vím, jak to vypadá. S Archem jsme se pohádali a já byla dost naštvaná.
Pardon, moment, poslouchám a nepíšu, tak vteřinku.
Motiv! Ano.
Strážníku, nemusí trénovat, jak říct pravdu.
Mám si to taky zapsat?
Nicméně, sebrala jsem jeho „Vojnu a mír“ a zapálila ji.
Tys úmyslně zapálila moje první vydání Tolstého?
No jo.
Překlad Clary Bellové má jediný i druhý epilog.
- Hoří pěkně. - Takže jste žhářila knihu.
- To sloveso nejde. - Ale jo.
- Ne. - Jde.
Nevyhledávám si to, jen...
- Neexistuje to. - Něco si zkontroluju.
Zapálila jsem knihu, ale dům byl nehoda. Přísahám.
Přesně tak. Archie?
Nechceš třeba doplnit něco, co by pomohlo tvé ženě?
Když Katie říká, že to byla nehoda,
tak to byla nehoda.
- Vidíte, vyřešeno. - Neříkejte mi, jak mám dělat svou práci.
- Taky vám nekecám do psaní Kohoutů. - Dobře.
Ale kdyby jo, nechal bych ho dělat karate.
- Možná. - Sranda, ne?
Jen by chodil a rozbíjel věci.
Mý gatě! Jsou jediný, co mi při tom požáru neshořely.
- Gatě. - Máte ubrousky?
Prosím! Proboha.
Skoro to není vidět.
Nevěděla jsem, jestli mě podržíš. Tak díky.
Jasně.
Furt tě miluju.
Bezva.
Ví tvůj táta,
že je Sunny oplodněná?
Absolutně šílenej způsob, jak dát ruce pryč.
Ne. Ježíš ne, je to ponižující.
Ani nevím, jestli si to Sunny nechá. U ní je vždycky něco.
Mohl bys mě informovat? Miluju cliffhangery.
Proč jsi nám to udělal?
Možná jsem chtěl být s někým, kdo si myslí, že jsem skvělej.
Poslední dobou jsme řešili jen to, že se musím změnit.
Fajn, mám chyby, přiznávám.
Upřímně, ale má schopnost sebereflexe mi usnadnila
odpustit ti. Už dávno, víš?
A teď už bývá jen otázka, dokážeš ty odpustit mně?
Můžeme... Chci se vrátit. Tys...
Tys odpustil mně?
Jo.
Kdo se po špatným rozchodu trochu nezblázní?
- Tím si teď Katie prochází. - Pravda.
Holka se mnou nešla na ples, tak jsem nechal střední.
Rozhodl jsem se projet tour Limp Bizkit.
- Fakt? - Jo.
Schválně, kolikrát mě vytáhli na stage?
Sedmnáctkrát.
Sedmnáctkrát?
Vy jste viděl někoho na stagi sedmnáctkrát?
To je šíleně vysoký číslo.
- Mě na stage vytáhli třikrát. - Katie je zlatá.
Ty kreténe! Máš kliku, že tu nenechal pistoli.
Vlastně nechal. Jen...
- Bacha! - Bože.
Zbraň na zemi. Nikdy ji nedám zpátky pořádně. A je to.
KOHOUT
Ještě než začneme, odteď můžete přispívat do Ludlow Review.
Posílejte básně, povídky. Není nic lepšího než vidět svůj text v tisku.
Můj první vydaný článek visí dodnes na tátově ledničce
vedle magnetky Georgia Bulldogs
a čísla na instalatéra, co před šesti lety umřel.
Mý texty na ledničku nepůjdou. Píšu o skutečným životě.
A v životě já balím.
Balím lidi do trojek. Dvě holky, milf, dilf, Eli.
- Cože? - Chceš pegging?
- Dobře. - Mám astma.
- Tak si vem inhalátor. - Evo, stačí. Zpět k Emily Dickinsonové.
Ahoj, Walte. Dvojitý presso v kelímku.
Díky.
Naše oblíbená baristka si asi sama ostříhala ofinu. Něco je špatně.
- Beverly teď řešit nemůžu. - Prej přišla nová eko iniciativa a on...
Správní rada mi vnucuje strašně složitý procesy.
Nechceš si vzít kafe a projít se? Probereme to.
- Já nevím. Zdravíčko, děkane. - Zdravím. Paní profesorko. Čau, kámo.
Cristle, pošlete mi spis studentky Shawové?
Tvrdí, že má ADHD, ale za mě je jen líná a trochu blbá.
- Nebo se fakt trápí. - Tak jí držme palce.
- Jak se s ním můžeš kámošit? - To ne, držím si ho od těla.
- Dnes spolu v půl osmý večeříte. - Díky, Cristle.
- Pardon. - Dobrej, Walte. Můžeme si promluvit...
Ahoj. Jak se máš?
- Skvěle. - Fajn. Jak se spalo?
- Jak jsem spala? - Jo.
- Já půjdu. - Tak jo.
- Smím dotaz? - Co potřebujete?
- Týká se to Katie. - Jen se neptejte na mý spaní.
- To bylo něco. Co pečete? - Nic nepečeme.
No tak, v tý místnosti byla sexuální energie jak v Jižní Americe.
Ale chápu, jste džentlmen, hned nelíbáte.
- Nelíbali jsme se. - Takže vy jste chtěl a ona ne.
- Ona chtěla, ale vy jste řekl ne. - Jak to děláte?
Čtu to v mikro výrazech.
Povězte ty drby a pak se dostaneme k vám.
Ne. Chci se ujistit, že má Katie jistou práci.
To nemá. Zapálila historický dům fakulty.
To byla nehoda.
- Napadla profesora na policejní stanici? - To bylo schválně.
Poslyšte, mám Katie rád, ale jsem taky pověřen,
abych chránil tuto instituci, a tak mám dilema.
Tak dobrý, už nemám dilema. Katie dává výpověď.
Ne, nedává.
Teda, to je velký písmo.
Nechte mě s ní promluvit, než něco uděláte, prosím.
- Jako kamarád? - Kámoši sdílí tajemství.
To fakt?
Tak fajn.
Myslím, že se Dylan líbím.
- To je vončo, Gregu. - To není vončo.
- Privět, mamočka. - Co máš s okem a kalhotama?
Veselá historka. Šel jsem po Stone Hill a upadl jsem.
- Vtipný. - Jo.
- Psala jsi mi. Jsi v pohodě? - Jo. Řekla jsem, že jsem těhotná?
To je můj humor.
Chci, abys věděla, že je to velký rozhodnutí.
- A ať se rozhodneš jakkoliv... - Nechám si to.
- Fajn. - Je milion důvodů, proč to dítě nemít.
- Měla jsem jet na Burning Man. - Tam by se ti líbilo.
Ale ať se sebevíc snažím to nechtít, pořád to chci.
To je jasný.
Dobře. Promiň. Jen je toho teď hodně.
Já vím. Na mě taky.
Ale mám asi za hodinu pohovor kvůli stáži,
tak bys mohl předstírat, že jsi rád.
- Ocenila bych to. - Jsem. Na sto procent.
Spíš na osmdesát, ale dobrý.
Máma musí zas do nemocnice.
Děláme všemožný testy a jí nudle. Je to...
- Hned jsem tady. - Prostě... No jo.
Zdravím, pane profesore. Co máte s kalhotama? Ale pěkný.
Přišlo vám někdy, že všechno, na čem dřete, vám uniká mezi prsty?
Jo.
Chtěl jsem teď příští půlrok psát svoji knihu.
Nejsem blázen, vím, že geopolitická literatura
není úplně recept na sexy bestseller.
- Ale někteří by si ji fakt užili. - Já jo.
Místo toho budu jezdit na nákupy pro mražený kuře v Toyotě Sienna.
Máma má Siennu, kufr se dá otevřít nohou.
Promiňte, že jsem to na vás vychrlil...
- Gina. - Gino.
- Chrlte na mě, co chcete. - Promiňte?
To nebylo na tebe, Rolande.
Ahoj. Jo.
Tak jsem šel na recepci, protože jsem si zase zabouchnul.
A oni mi dali naběračku,
na který je klíč, co odemkne všechny dveře.
- Je to tu roztomilý. - Vím, co děláš.
- Ale jsem rozhodnutá. - Nedělám nic.
Nová Anglie, všichni jsou z ní paf. Proboha, co to je?
- Celoroční vánoční obchod. - Celoroční? Jak může přežít?
Díky skvělý horký čokoládě. Potřebuju někde v klidu začít znova.
- Děláš si srandu? - Tati!
Ježíši. Prej ti dají i hůlku z máty na míchání.
Myslíš, že o nich nevím? Žiju tady tři roky, miluju je.
Tak to nevzdávej kvůli malýmu zaškobrtnutí.
- Dobře. Kvůli pár velkým škobrtnutím. - Děláš si srandu?
Máma tě opustila před pěti lety a tys to vzdal. Já chci začít znovu.
Nezdrhám se na Floridu schovat před životem. To je ubohý.
- Ježíši, to bylo hnusný, promiň. - To nic.
Promiň, bylo to hnusný.
Mimochodem, neschovám se.
Taky sbírám mušle.
A zvažuju, že vstoupím do sekty.
Rozšiřuju Ludlow Review. Nebude jedno číslo, ale dvě. Zimní a jarní.
- Potřebuju schválit rozpočet. - Takhle přece dáma o nic nežádá.
Nové studentské centrum vycucalo fond, prostředky jsou omezené.
To věřím, ale Review je pilíř uměleckého programu.
Katedra poezie je pro studenty jedno z největších lákadel.
To vím. Všichni prváci chodí v dresech svých oblíbených básníků.
- E. E. Cummings! - To je omezenej kokot.
Čau, jdeme. Prej máš 20 minut na procházku.
- Patnáct! - Díky, Cristle.
Chytla jsem se s Riggsem a musím ti o tom říct před tou vaší večeří.
Jo, dobře. Ale pak chci slyšet pikantní detaily o tom, jak ses vrhla na Grega.
- Prosím? - Chápu tě, taky bych to zkusil.
Ten chlap je stříbrnej lišák.
Byl jsem tu pár dní, ale tohle místo mi bude chybět.
Zbejvá jen ten pták.
Super téma pro tebe a tvý kámošky, ale já o tom asi slyšet nepotřebuju.
Tamhle na střeše.
Je to tradice. Někdo z profesorů ho vezme a schová v kampusu.
Když ho student najde, mají všichni volno.
- Kéž bych to někdy udělala. - Tak tu zůstaň a udělej to.
Jo? No tak.
Ty jo.
- Nikdy jsem ji neviděla takhle. - Teď víme, čím je výjimečná.
- Ty vole, co? - Ne, ne, ne.
Řeklas, že by to dávalo smysl, kdybys věděla, čím je výjimečná.
Teď to víme. Nenech se tím rozhodit, jsi hvězda.
- To říkáš pořád, ale nejsem. Jsem nula. - Ne. Ježíši, nejsi, zlato, nejsi nula.
Jsem nula. A s tímhle místem končím.
- Běž si pro kakao, myslíš jen na něj. - Nemyslím na kakao, zlato.
Walte. Mám to, Katie nekončí.
Skvělá zpráva, Gregu.
- Prosím. - Díky, Beverly.
Jo.
- Určitě má problém. - Jo.
Jsem rád za Katie.
A ten policajt trochu přehání. Vezmu ho do sauny a promluvím s ním.
Katie musí napsat omluvu správní radě, ale...
Uklízejme po sobě, přátelé.
Ale může to celý svést na ženský věci, hormony, léky...
Bude nadšená.
Po krátké suspenzaci bude zpátky.
Děkuju. Fakt moc. Díky, Walte.
Věděl jste, že Roosevelt zachránil americký fotbal?
Ne.
V roce 1905 zemřelo 20 vysokoškolských hráčů.
Teddy svolal trenéry do Bílého domu a změnili pravidla,
čímž zachránil náš národní sport. Víte proč vám to říkám?
- Ne, ale dojde mi to pozdějc. - Prezident to nedělal nezištně.
Chtěl, aby jeho syn mohl hrát za Harvard, aniž by mu rozbili lebku.
A on z toho něco měl.
Walte, kdybych pro vás mohl kdykoliv cokoliv udělat, stačí říct.
Vezměte tady to místo.
- Ne. - Jen do konce semestru.
Dám si zarámovat, že máme autora, bestsellerů, kterýho rodiče znají.
- To je moc pěkný, ale... - Podívejte.
Jméno vaší exmanželky je na novém studentském centru.
- Jste tu prakticky rodina. - No teda.
Navíc vám moc nedávám na výběr.
Je to podmínka.
- Vážně? - Vážně.
Moje ruka normálně takhle nehřeje. To je tím horkým kakaem.
Promiňte, pardon. Dobře, klid.
Měl jsem teď... Šílená věc, to je...
Zdravím. Na minulé přednášce se Lenin chystal svrhnout Romanovce...
Promiňte.
To je fakt šílenost.
Mám kamaráda, Rolanda. Spolubydlící z vejšky.
Z Cambridge, že?
Přesně tak. Dáváte pozor.
Chce mě, Archieho, zítra jako komentátora na BBC News.
Prý jsem výrazný expert na britsko-ruské vztahy.
Jejich slova.
- Ale nemůžu, máme přece hodinu. - Co?
- To nejde. - Jděte do toho.
- Měl bych? - Jo!
- Co myslíte? - Jo.
- Liv? - To zabijete.
Totálně. Benji, co říkáte?
Zalezte, Benji.
- Takže jo? - Jo!
Dík, že jsem směl hrát, že potřebuju přemluvit.
A zpátky k soudruhu Leninovi, co zmasakroval ty Romanovce.
- Tak prosím. - Bezva.
- Dobrou chuť. - Díky.
„Balím“
- Dobrý? - Nevím, Tommy.
Dcera má blbý období.
Moc to nezvládá.
- Já spíš myslel tohle. - Jo.
Můžeš to dám těm svejm kamarádům vedle.
Super. Pánové.
Kečup.
- Možná nejsem moc dobrej táta. - Furt tohle.
Tak jo.
Nějak jste ji zanedbával?
- Ne. - Chlastal jsi?
- Co? Ne. - Týral jsi ji?
- Ne! - Propleskls ji? Nesoudím.
- Asi bys měl. Díky, to zvládnu. - Dobrý, zvládnem to.
- Já sám. - Jo. Jasně.
Ale, ale.
Díkybohu, normální člověk.
Řekls Waltovi, že jsem s tebou chtěla spát?
Ne. No... Ahoj. Ne.
Ne verbálně. Slyšelas někdy o mikro výrazech?
Takže ty jsi neřekl, cituju: „Myslím, že se Dylan líbím.“
Co?
Jo, řekl. Přesně to jsem řekl, ale nechlubil jsem se.
Řekni to bez chlubení.
- Myslím, že se Dylan líbím. - Tak nikdo nemluví.
Chlubil jsem se. Prakticky jsem se bil do prsou.
Promiň.
- Jak to napravím? - Kup mi snídani.
Jasně. Tommy! Potřebuju tě.
Sakra.
Do háje.
Ale co pak s tím?
„Za hodinu budu v televizi“
Odpovídám za vás a už mě to nebaví. Jako bych mluvil do dubu.
Víš, Elizabeth měla pravdu.
Když měla Katie problém, vtrhnul jsem do toho.
- Byl jsi tu vždycky pro ni. - Jasně.
- Je v pohodě? - Bylo to moc.
Teď nemá potřebný nástroje zvládat obtíže.
Odejde a já s tím nic neudělám.
- Povím ti příběh. - Ne o Rooseveltovi, že ne?
- Ne. Je to o mně. - Dobře.
Kdysi mě vzali na univerzitu v Georgii.
Bulldogs.
20 minut od domu. Jistota. Ale vzali mě i na Brown.
A to je extrémně daleko
a bála jsem se, že ostatní budou chytřejší než já,
tak jsem zvolila Georgii.
Táta mi zničehonic dal dvě letenky, bez přestupu, na Rhode Island.
Nikdy jsme nikam neletěli. Měla jsem radost z výletu, tak jsme jeli.
Jo. Když byla Katie malá, furt jsme cestovali. Byla všude.
Milovala Prahu. Říkala „Puaha“.
- To nebylo vše, co? - Přistáli jsme.
Najednou jsem věděla, že musím na Brown. A tak jsem šla?
Buď jako můj táta. Dostaň se k ní.
Je jedno přes co. Jen jí dej najevo, že tu jsi.
No tak.
No tak!
Co to dělám?
To je blbost. No tak!
Ne!
Mám ho!
- Au! - Necukej se, už to je.
Bože. Katie mi spálila oblečení, dala mi pěstí.
A já budu vypadat jako idiot před miliony lidí. To není fér.
Tak to byla Katie?
- Tos mi neřekl. - Jo, dobře, fajn.
Byla to ona. A celý to je příšerně zamotaný.
Každý ráno se plížím z hotelu, abych se vyhnul jejímu tátovi,
kterej samozřejmě je tady a furt se láduje těma oříškama.
- Miluje oříšky. - To plno lidí, já taky.
Proč se mi tohle děje?
- Řečnická otázka, nebo chceš odpověď? - Do toho.
Lidi tě vnímaj jako narcistickýho kreténa, co má dostat pěstí.
- Vidíš sám. - Lidi mě tak vnímaj?
- Některý. - Ty mě tak vnímáš?
Ne.
Ne pořád.
Ale třeba to, že bydlíš v hotelu místo u mě,
může někomu přijít matoucí.
Nebydlíš sama. A sestěhovat se je velkej krok.
Čekáme dítě.
Tak když jsem takovej hajzl, proč se mnou chceš být?
No, nejdřív kvůli obličeji. Pak taky kvůli tvý hlavě.
A přízvuku. Vážně.
Je to jak spát s méďou Paddingtonem. A to je můj typ.
Moudrý medvěd má vždy pod kloboukem marmeládový sendvič.
- O čem to mluvíš? - To říká ten méďa.
Každej máme dobrý i hrozný stránky.
Neurověda říká, že mozek je plastickej,
takže opakování a úmysl rozhodujou, kým se stanem. A ty jsi na rozcestí.
Ale myslím, že se zvedneš a staneš se chlapem, kterým můžeš být.
- A co když ne? - Tak půjdu dál.
A je to. Ještě něco?
Zvýraznit rty?
- Myslím, že dobrý. - Zbabělče.
Jdu na přednášku.
No?
- Tys ho vzal. - Jo, vzal.
Udělals to, co já nikdy, abych se cítila hůř?
Dobře.
Nemáš ráda, když ti říkám, že jsi hvězda, ale jsi.
- Prosím, ne. - Jsi, smiř se s tím.
Ale poslední dobou děláš věci, co jsou trochu pro nuly.
Vím to, protože jsem tam byl. Nemehlo pozná druhý nemehlo.
Katie, měla jsi pravdu, já to fakt vzdal.
Nejsem odolnej. A doufám, žes to nepodědila.
No tak, máš to tu ráda.
Stačí jen jedno, abys tu mohla zůstat, být statečná.
A napsat dopis, že jsi psychicky nemocná.
Kristepane.
Pomoz mi s ním.
Nové studentské centrum Elizabeth Stoddardové.
Zachovali jsme původní cihlovou fasádu z roku 1821.
- Cristle říkala, že tu budeš. - Díky. Nesnáším tuhle budovu.
Vzali klasickej příklad neogotický architektury a plácli na to skleník.
- A přidali burgery. - Přesně. Obětujeme tradici kvůli čemu?
Víc tlustejch dětí? Těch už máme dost.
- Ne nahlas. - Děkuju.
- Fajn. Co ti tohle způsobilo? - Drsná večeře s Riggsem.
Řekl jsem, že mu seškrtáme rozpočet. Jako by to teď byla moje jediná práce.
Lidi za mnou chodí s věcma, na kterých jim záleží,
já musím říct „ne“ a oni mi to vyčítají.
Tví přátelé vědí, že to je tvá práce. Nebudeme ti nic vyčítat.
To doufám.
Musím přesunout Ludlow Review online. Kvůli tý eko iniciativě.
V tištěný podobě se to stejně válí po kampusu jak po výbuchu papírny.
To nemůžeš, spoustu lidí to bude mrzet.
Ne. Těch 36 studentů, co píšou, to bude mrzet,
možná některý jejich rodiče. A mě.
Čtu to vždycky celý. Každej rok.
Promiň mi to.
„Upřímně a hluboce se omlouvám, mé chování bylo nevyrovnané...“
- „Nevyrovnané“ nechci. - Fakt?
- „Byla jsem přetížená.“ - Je to tvoje, nemusí to bejt skvělý.
- Ale já to žeru. - Tak jo. Hotovo.
Koukni na něj. Můžu si ho schovat, ne?
- Je tvůj. - Nechám si ho na vhodnou příležitost.
Třeba až toho hajzla poprvý uvidím tlačit kočárek.
Moment, co?
Zdravím. Omlouvám se, zase nemám klíč.
To nevadí.
- Děje se vám to často. - Já vím, je to příšerný.
Jakou reakci lze od Kremlu očekávat na tento odvážný krok z Downing Street?
Rozhodně to nepůjde hladce. Upřímně...
- Tys ji zbouchnul? - To je naběračka? Bože!
„Profesor přibližuje historický pohled na sankce vůči Rusku“
Teď ne!
Pan Batesi, jste živě na BBC.
- To je Greg? - Jo.
Nalož mu.
Ježíši.
Elii? Elii!
Dobrý? Chceš inhalátor?
Ahoj.
- Nechceš se projít? - Nemůžu, mám toho hodně.
- Dobrej. - Dobrej.
Oceňuju, že jste tu záležitost s požárem nechal být.
Jo. Úplně v pohodě.
Když jste byl v tý kádi, asi jste nezahlídl mou zbraň, že?
- Ne. - Nic, asi jsem ji nechal v autě.
Ne! Nechal jsem ji na střelnici. To je nejlepší místo.
Furt je ztrácím.
Chci, aby to nebylo tak matoucí.
Umím bejt docela vtipná.
Díky. Děkuju.
Tenhle týpek.
- Ahoj, Mo. Jak se máš? - Ty se sem stěhuješ?
No, dík, žes mě vyprovodila.
Jo.
Nejsem vyloženě zničená, že jedeš, nic proti,
ale jsem fakt ráda, žes přijel.
Já taky.
- Mám tě ráda. - Já tebe taky.
Měj se, tati.
Ahoj, zlato.
- Tak v pondělí! - Počkej, co?
Jeďte, jeďte!