Hej, gumman.
Jag köpte en matcha – te dig.
-Tack, det är bra. -Ja, det syns...
Polisen vill att vi kommer till stationen snart.
Du kanske borde ta på dig strumpor och skor?
Eller skippa strumporna. Det funkar.
Även om jag bränt ner hans hus med flit, skulle ingen jury fälla mig.
Jag vet inte om vi borde säga sånt högt.
Du kanske borde öva på att säga att det var en olycka.
Jag behöver inte öva på att tala sanning.
Det där gillade jag. Om du inte säger det, gör jag det.
-Har du borstat håret? -Ja.
Baksidan också?
Vet du vad? Jag gillar det. Det är fint.
Pappa? Jag tappade en toffel under skrivbordet. Kan du sparka hit den?
-Sådär. -Tack.
Vi behåller skorna på, gott folk. Lite grädde?
-Nej. -Jag vet hur det ser ut.
Särskilt eftersom Arch och jag hade grälat rejält-
-och jag var rätt förbannad.
Förlåt. Vänta lite. Jag lyssnar bara utan att skriva.
Jag ska bara komma ikapp. Motiv? Ikryssat.
Hon behöver inte öva om hon talar sanning.
-Ska jag skriva ner det? -Hur som helst...
Jag tog hans "Krig och fred" och tände eld på den.
Va? Eldade du avsiktligt upp min förstautgåva av Tolstoj?
Ja.
Clara Bells översättning är den enda engelska-
-med den andra epilogen.
Den brann så bra.
Så ni mordbrände en bok.
-"Mordbränna" är inget verb. -Jodå.
-Nej, det är det inte. -Jo. Jag slår inte upp det.
-Jag kollar bara... -Det är inget verb.
Jag kollar upp nåt annat.
Jag tände eld på boken, men huset var en olycka, jag svär.
Precis.
Archie? Finns det nåt du vill tillägga som kan vara till hjälp för din fru?
Om Katie säger att det var en olycka, så var det en olycka.
-Varsågod. Fallet är löst. -Gör inte så.
Säg inte åt mig hur jag ska sköta mitt polisarbete.
Jag säger inte åt er hur ni ska skriva böcker.
-Okej. -Men om jag skulle det...
...skulle Rooster kunna karate.
-Kanske. -Vore inte det kul?
Han kan gå runt och slåss.
Mina långbyxor!
Det här är de enda långbyxorna som inte brann upp.
-"Långbyxor"... -Jag hämtar papper.
Ja, snälla. Herregud.
Det syns knappt.
Jag visste inte om du skulle försvara mig, så tack.
Jo, självklart.
Jag älskar dig än.
Schyst.
Vet din pappa att Sunny...
...blivit befruktad?
Vilket sinnessjukt sätt att distansera sig från det.
Gud, nej. Det är förödmjukande nog som det är.
Jag vet inte ens om Sunny tänker behålla det.
Hon är alltid så velig.
Kan du hålla mig uppdaterad? Jag älskar cliffhangers.
Varför gjorde du såhär mot oss?
Jag ville väl vara med nån som uppskattar mig igen.
På sistone har alla våra samtal handlat om hur jag behövde förändras.
Och jag vet att jag har brister. Det medger jag.
Min självinsikt har gjort det lättare för mig att förlåta dig.
Det har jag redan gjort. Men jag antar att den enda frågan är...
...om du nånsin kan förlåta mig?
Kan vi... Backa lite.
Har du...
...förlåtit mig?
Ja.
Vem har aldrig blivit lite galen efter ett dåligt uppbrott?
-Det är vad Katie går igenom. -Ja, det är sant.
När en baldejt nobbat mig hoppade jag av high school.
Ja. Jag följde Limp Bizkit på turné.
-Jaså? -Ja.
Gissa hur många gånger de kallade upp mig på scen.
17 gånger?
17?
Har ni nånsin sett nån kallas upp på scen 17 gånger?
Det är en skandalöst hög siffra.
-Det var tre gånger. -Katie är en schyst tjej.
Dumme jävel. Tur för dig att han inte glömde sin pistol här.
Det gjorde jag faktiskt. Jag ska ta den.
-Oj! Se upp! -Herregud!
Pistolen hamnade på golvet.
Jag sätter aldrig tillbaka den ordentligt. Sådär, ja.
Innan vi börjar: Nu kan man lämna in bidrag till Ludlow Review.
Ge oss era dikter och noveller.
Inget känns bättre än att se sitt verk i tryck.
Mitt första publicerade verk sitter fortfarande på pappas kylskåp-
-bredvid en Georgia Bulldogs-magnet-
-och numret till en rörmokare som dog för sex år sen.
Mina grejer ska inte sitta på kylskåp.
Jag skriver om verkliga livet, och i verkliga livet raggar jag.
Vi snackar trekanter.
Tjejsex, milfar, dilfar...
-Eli? -Vad är det?
Vill du ta den i tvåan?
-Jag har astma. -Ta med inhalatorn, då.
Eva? Sansa dig, tjejen.
Vi återvänder till Emily Dickinson.
Walt? En dubbel espresso i stor mugg till dig.
Tack.
Jag tror att vår favoritbarista kan ha klippt luggen själv.
-Det är nåt som inte stämmer. -Jag kan inte tänka på Beverly just nu.
Det har kommit ett nytt miljöinitiativ, och han...
Styrelsen tvingar på mig en komplicerad policy.
Vill du ta en kaffepromenad och prata om det?
-Jag vet inte. Godmorgon, dekan Riggs. -Hej.
Hej, professor Shepard. Hej, kompis.
Cristle, kan du skicka en studentakt? Gracie Shaw.
Hon säger att hon har ADHD.
Men jag tror att hon bara är lat och lite dum.
-Eller så kämpar hon verkligen. -Vi borde heja på henne, allihop.
-Hur kan du vara vän med honom? -Jag håller honom på armlängds avstånd.
Ni två ska äta middag ikväll kl. 19.30.
Tack, Cristle.
-Oj, förlåt. -Walt?
Kan vi prata... Oj.
Hej. Hur mår du?
-Bra. -Toppen. Har du sovit gott?
-Om jag sovit gott? -Ja...
-Jag ska gå. -Okej.
-Får jag ställa en fråga? -Javisst, kom.
Det gäller Katie.
Fråga på. Men inte om hur jag sov. Det var läskigt.
-Vad är det som har hänt? -Inget alls.
Lägg av. Det fanns tveklöst en sexuell energi där.
Jag trodde vi var i Latinamerika.
Jag vet. En gentleman som du skryter inte om kyssar.
Vi har inte kyssts.
Så du ville det, men hon sa nej.
Jaha. Hon ville, men du sa nej.
-Hur gör du det här? -Det syns i dina mikrouttryck.
Kom igen. Ge mig skvallret, så tar vi din grej sen.
Nej. Jag är här för att försäkra mig om att Katie får jobba kvar.
Det är högst osäkert. Hon brände ner en historisk fakultetsbyggnad.
Det var en olycka.
Och hon angrep en lärare på polisstationen.
Det var med flit.
Du ska veta att jag gillar Katie.
Men det är mitt ansvar att skydda den här institutionen-
-och det här ärendet är kämpigt.
Åh! Goda nyheter: Kampen är över. Katie har sagt upp sig.
Det har hon inte alls.
MIN AVSKEDSANSÖKAN
Vilken stor text.
Låt mig prata med henne innan du gör nåt, snälla.
-Jag ber dig som en vän. -Vänner berättar sina hemligheter.
Gör de?
Okej.
Dylan tyckte nog att jag var charmig.
-Nu börjar det likna nåt. -Det liknar inget alls.
Hej, mammisen!
Vad har hänt med ögat och byxorna?
Det är en lustig historia. Jag gick nerför Stone Hill och ramlade.
-Jättekul. -Ja.
-Jag fick ditt sms. Är allt bra? -Ja. Jag berättade väl att jag är gravid?
-Ja. -Ingen fattar mina skämt.
Jag vill bara att du ska veta... Det är ju ett stort beslut.
-Vad du än beslutar... -Jag ska behålla det.
Jaha? Toppen.
Ja, det finns en miljon skäl att inte behålla barnet.
-Jag tänkte åka till Burning Man. -Du skulle älska det.
Men även om jag försöker att inte vilja ha det, inser jag att jag vill ha det.
Absolut.
Okej, förlåt. Det är mycket att ta in.
Jag vet. Det är det för mig också.
Men jag har en praktikintervju om en timme-
-så om du kan låtsas vara engagerad, skulle jag uppskatta det.
Det är jag. Till 100 procent.
Visst. Det känns mer som 80, men det får duga.
Nu måste mamma åka till sjukhuset igen.
De måste ta en massa prover, och hon hatar nålar.
-Det är stressigt. -Kommer strax.
Det är bara... Okej.
Hej, professor Bates.
Vad har hänt era byxor? Vad det än är, så älskar jag det.
Har du nånsin känt att allt du har jobbat för glider dig ur händerna?
-Ja. -Jag skulle lägga det närmsta halvåret...
...på att skriva min bok.
Jag är inte naiv.
Jag vet att geopolitisk facklitteratur knappast blir en sexig bästsäljare.
-Men rätt målgrupp skulle nog älska den. -Jag skulle det.
Istället får jag åka till snabbköpet och köpa grillad kyckling i en Toyota Sienna.
Min mamma har en Sienna. Man kan öppna bakluckan med foten.
Förlåt att jag dumpar allt det här på dina axlar...
-Gina. -Gina.
-Du får dumpa vad du vill på mina axlar. -Ursäkta?
Inte du, Roland. Förlåt.
Hej. Okej.
Jag gick ner till receptionen, för jag hade låst mig ute igen.
Och de gav mig en slev med en huvudnyckel på.
Hur söt är inte den här stan?
-Försök inte. Jag har redan bestämt mig. -Jag försöker ingenting.
New England lever upp till sitt rykte. Herregud. Vad är det här?
-En åretruntöppen julbutik. -En åretruntöppen julbutik.
-Hur går den runt? -De har otrolig varm choklad.
Jag måste flytta och få en nystart utan allt besvär.
-Skojar de? -Pappa...
Herregud. Man får en polkagris att röra om med.
Tror du inte att jag vet det? Jag har bott här i tre år. Jag älskar polkagrisarna.
Ge inte upp på grund av ett litet bakslag, då.
Okej. Flera stora, hemska bakslag.
Skojar du? När mamma lämnade dig för fem år sen dig gav du upp direkt.
Jag planerar åtminstone en nystart.
Jag flyttar inte till Florida för att gömma mig från livet. Det är patetiskt.
Gud, det var alldeles för elakt. Förlåt.
-Det gör inget. -Förlåt. Det var så elakt av mig.
Jag gömmer mig inte, förresten.
Jag samlar snäckor också-
-och jag funderar på att gå med i en sekt.
Jag utökar Ludlow Review från ett nummer till ett vinter- och ett vårnummer.
Jag behöver ditt budgetgodkännande.
Vilket okvinnligt sätt att fråga på.
Donationsfonden gick åt till det nya studentcentrumet. Vi har ont om pengar.
Säkert, men Ludlow Review är en hörnsten i konst- och humanioraprogrammet.
Poesiavdelningen är en av sakerna som lockar hit studenter.
Jag vet. Den är enorm.
Alla nya studenter dyker upp i tröjor med sina favoritpoeter på.
E.E. Cummings!
Vilken jävla dinosaurie...
Kom. Du hinner en 20 minuters kaffepromenad, sa Cristle.
-15! -Tack, Cristle.
Jag grälade med Riggs. Jag måste berätta om det-
-ifall han försöker underminera mig på er middag.
Visst. Men sen vill jag höra varenda snuskig detalj-
-om när du kastade dig över Greg.
-Va? -En eloge till dig. Jag klandrar dig inte.
Mannen är ju en silverräv, för Guds skull.
Jag har bara varit här ett par dagar, men jag kommer att sakna det här stället.
Jag ruskade aldrig loss tuppen.
Det är säkert ett kul samtalsämne för dig och dina tjejkompisar.
-Men jag vill inte höra sånt. -Jag menar vindflöjeln.
Det är en tradition här.
En professor tar den och gömmer den på campus.
Om en student hittar den, får alla ledigt. Jag önskar att jag hade fått göra det.
Men stanna här och gör det, då. Kom igen!
Jag har aldrig sett henne se ut så.
Nu vet vi vad som gör henne speciell.
-Du... -Nej, nej, nej!
Du sa ju att du undrade vad som gjorde henne speciell.
Nu vet vi det. Låt dig inte påverkas.
-Du är en rockstjärna. -Du säger alltid det. Det är jag inte.
-Jo. -Jag är en förlorare.
Nej, gumman. Du är ingen förlorare.
Jo, och jag har fått nog av det här stället.
Köp din choklad. Jag vet att det är det du tänker på.
Jag tänker inte på varm choklad.
Walt? Hon stannar. Katie slutar inte.
-Vilken god nyhet, Greg. -Varsågod.
-Tack, Beverly. -Visst.
Den där har problem, helt klart.
Jag gläds med Katie.
Vår lokala polis kan vara lite övernitisk-
-men jag ska prata med honom i bastun.
Katie måste skriva en ursäkt till styrelsen, men...
Städa upp efter er, pojkar och flickor.
Men hon kan skylla allt på kvinnogrejer. Hormoner, fel medicin...
Det kommer hon att älska.
Efter en kort avstängning kan hon börja jobba igen.
Tack. Jag är väldigt tacksam.
Tack, Walt.
Visste du att Teddy Roosevelt räddade amerikansk fotboll?
Nej.
1905 dog 20 collegespelare.
Teddy kallade alla tränare till Vita huset.
Han hjälpte till att utveckla och rädda USA:s favoritsport.
-Vet du varför jag berättar det här? -Nej, men jag fattar det nog sen.
Vår bästa president var inte osjälvisk.
Han ville se sin son spela för Harvard utan att få skallskador.
Han...fick ut nåt av det.
Om det finns nåt jag kan göra för dig, säg bara till.
Tacka ja till gästförfattarjobbet.
-Nej. -Det är ju bara resten av terminen.
Det blir en fjäder i hatten-
-med en bästsäljande författare föräldrarna känner till.
-Väldigt smickrande. -Ta en titt på det där.
Din exfrus namn pryder vårt nya studentcentrum.
Du tillhör praktiskt taget vår familj.
Nu tar du i.
Dessutom erbjuder jag dig inget val.
Det här är ett villkor.
-På riktigt? -Ja?
Min hand brukar inte vara såhär varm. Det är den varma chokladen.
Förlåt mig. Okej, sätt er.
Jag råkade precis ut för nåt lustigt.
Hej. Så när vi slutade sist-
-skulle Lenin precis störta Romanovdynastin.
Förlåt. Jag råkade ut för nåt sjukt.
Jag har en vän: Roland. Vi var rumskamrater på universitetet.
Du gick väl på Cambridge?
Ja, det gjorde jag. Nån har visst lyssnat.
Han vill att jag, lille Archie, ska medverka i BBC News imorgon.
Tydligen är jag "en auktoritet inom brittisk-ryska relationer".
Inte mina ord, Ers Nåd.
Jösses. Jag menar, jag kan inte.
-Vi har ju lektion. -Nej!
-Jag kan inte. -Du måste.
Borde jag? Ska jag?
-Ja! -Borde jag det? Allvarligt?
-Liv? -Ja, du kommer att äga.
Absolut. Vad tycker du, Benji?
Lägg av för fan, Benji.
-Det går väl bra? -Ja!
Tack för att jag fick låtsas att jag behövde övertygas.
Okej, låt oss återgå till när kamrat Lenin mördade de där Romanov-flickorna.
Varsågod, killar.
-Tack. -Smaklig måltid.
Tack.
-KAN VI PRATA? -JAG PACKAR.
-Är du nöjd? -Jag vet inte, Tommy.
Min dotter har problem. Hon hanterar det inte bra.
Jag menade om du är klar.
Jaha. Ja, du kan ge den till dina djuriska vänner där borta.
Mina herrar?
Ketchup?
-Jag kanske inte är en bra pappa? -Ska vi fortsätta, alltså?
Okej, visst.
-Har du försummat henne? -Nej.
-Var du alkoholist? -Va? Nej.
-Misshandlade du henne? -Nej!
-Slog henne lite? Jag dömer inte. -Nej.
Sånt ska dömas. Tack, men jag klarar det här själv.
Vi behöver inte er hjälp.
-Det gäller dig med. -Ja, självklart.
-Ser man på. -Tack och lov. En förnuftig person.
Sa du till Walt att jag försökte få dig i säng?
Nä... Hej, förresten.
Nej.
Inte verbalt. Har du hört talas om mikrouttryck?
Så du sa inte, och jag citerar, "Dylan tyckte att jag var charmig"?
Va?
Jo, det gjorde jag. Jag sa så.
Jag sa exakt så, men inte på ett skrytsamt sätt.
Säg det på ett icke-skrytsamt sätt.
Dylan tyckte att jag var charmig.
-Ingen människa pratar så. -Jag skröt inte...
Jag slog mig i princip på bröstet. Förlåt.
-Hur kan jag gottgöra dig? -Bjud mig på frukost.
Absolut. Tommy? Jag behöver din hjälp.
Fan också.
Jävla skit.
JAG ÄR MED I TV OM EN TIMME
Elizabeth hade faktiskt rätt.
Så fort Katie hade problem kom jag rusande.
Jag är en rusare.
Så du ställde alltid upp för henne?
-Okej. -Jävlar.
-Mår hon bra? -Det blev för mycket.
Nu har hon inte beredskapen att hantera motgångar.
Hon ska ge sig av, och det finns inget jag kan göra.
-Jag vill berätta en historia. -Inte om Teddy Roosevelt, väl?
-Nej, den handlar om mig. -Bra.
När jag var ung kom jag in på University of Georgia.
-Bulldogs. -20 minuter hemifrån. Ett enkelt beslut.
Men sen kom jag även in på Brown, vilket låg jättelångt bort.
Jag var rädd att de andra studenterna skulle vara smartare än jag-
-så jag valde Georgia.
En morgon gav pappa mig två biljetter till Providence i Rhode Island.
Ingen av oss hade varit utanför delstaten, och jag såg fram emot att resa.
-Så vi åkte. -Ja, vi reste ofta när Katie var liten.
Hon har varit överallt.
Hon älskade Prag. Hon kallade det "Plag". Du var visst inte klar.
När vi kom till Providence visste jag direkt-
-att jag måste gå på Brown, så det gjorde jag.
Gör som min pappa. Hitta en väg in.
Det kvittar hur, så länge du visar att du bryr dig.
Kom igen!
Vad sysslar jag med?
Det här är så dumt. Fan.
Kom igen.
Nej, nej, nej!
Jag tog den!
-Aj! -Sitt still, jag är nästan klar.
Herregud.
Katie eldade upp alla mina kläder och gav mig en blåtira.
Men det är jag som kommer att se ut som en idiot. Det är orättvist.
Så det var Katie?
Du berättade inte det.
Ja, okej.
Ja, det var hon. Hela den här grejen är en sån jäkla röra.
Jag smyger alltid ut från hotellet för att undvika hennes pappa-
-som förstås bor här och äter upp alla deras nötter.
-Han älskar verkligen nötter. -Det gör många. Jag med.
Varför händer det här mig?
Menar du det retoriskt, eller vill du ha ett svar?
-Jag tål det. -Jag tror att det är för att vissa...
...ser dig som ett narcissistiskt kräk som ska ha stryk.
-Där är beviset. -Ser folk mig så?
Vissa gör det.
-Gör du det? -Nej.
Inte hela tiden.
Du väljer ju att bo på hotell istället för hos mig.
Vissa kan tycka att det är...förbryllande.
Du har en rumskamrat och att flytta in är ett stort steg.
Vi ska ha barn.
Om jag är en sån skitstövel, varför vill du då ens vara med mig?
Först var det mest ditt ansikte, men sen även ditt sinne och ditt uttal.
Det är som att ligga med Björnen Paddington.
Jag går igång på det.
En klok björn har alltid en marmeladmacka under hatten.
-Va? -Björnen säger så.
Varje människa har både sina goda och dåliga sidor.
Enligt neurovetenskapen är hjärnan plastisk.
Det betyder att repetition och avsikt avgör vem man blir.
Och du står nog vid ett vägskäl, men du kommer nog att göra det rätta-
-och bli den man jag vet att du kan bli.
-Och om jag inte blir det? -Då går jag vidare.
Sådär. Klart.
Nåt mer? Lite läppstift, kanske?
-Det är bra så. -Fegis.
Jag går till lektionen igen.
-Tog du ner den? -Ja, det gjorde jag.
Du gjorde det enda jag aldrig gjort. För att få mig att må sämre?
Okej...
Du gillade inte när jag kallade dig rockstjärna, men det är du.
-Snälla, sluta. -Det är du. Acceptera det.
Men på sistone har du betett dig lite som en förlorare.
Jag vet, för jag har varit där själv.
Från en tafatt till en annan.
Du hade rätt om mig. Jag återhämtade mig inte.
Och jag är inte stryktålig. Jag hoppas att du inte ärvt det av mig.
Du älskar ju det här stället.
Det enda du behöver göra för att stanna är att vara modig.
Och skriva ett brev där det står att du är psykiskt sjuk.
Herregud.
Hjälp mig skriva det.
Elizabeth Stoddards studentcentrum har precis öppnat.
Bakom er ser ni att vi behöll den ursprungliga tegelfasaden från 1821.
-Cristle sa att du var här. -Tack.
Jag hatar den här jäkla byggnaden.
De tog ett klassiskt exempel på nygotisk arkitektur-
-och satte ett växthus på det.
-Och ett burgarställe. -Precis.
Det är som om traditionen offras för att få fler feta ungdomar.
-Det kryllar redan av dem. -Nej, säg inte det högt.
-Tack. -Okej.
Vad föranledde det här?
En tuff middag med dekan Riggs. Jag fick berätta att vi krymper hans budget.
Det känns som att det är allt jag gör nu.
Folk ber mig om saker som de verkligen bryr sig om.
Jag måste neka dem, och sen klandrar de mig.
Dina riktiga vänner vet att det ingår i jobbet.
-Vi klandrar dig inte. -Jag hoppas det.
Jag måste flytta Ludlow Review till nätet som en del av vårt gröna initiativ.
När vi trycker den sprids den ut över hela campus.
-Som en stor pappersexplosion. -Du får inte!
-Många kommer att bli upprörda. -Nej.
De 36 studenterna som blir publicerade blir upprörda.
Plus vissa av de 72 föräldrarna och...
...jag.
Jag läser den från pärm till pärm varje år.
Jag beklagar verkligen.
"Med det sagt, är jag verkligen ledsen."
"Mitt beteende var förryckt"...
-Jag tycker inte om "förryckt". -Jaså?
Jag ska skriva "överväldigat".
Det är ditt brev. Det måste inte bli bra.
Men jag älskar det.
Okej, det är färdigt.
Kolla in honom.
-Jag får väl gömma honom? -Absolut.
Jag sparar det till när jag behöver piggas upp.
Som första gången jag ser den jäveln köra runt en barnvagn.
Vänta, vad sa du?
Hej. Förlåt så hemskt mycket. Jag glömde min nyckel igen.
Inga problem.
-Det händer dig ofta. -Jag vet. Jag blir så arg på mig själv.
Hur tror ni att den ryska regeringen-
-reagerar på det här djärva draget från Downing Street?
Det kommer definitivt inte att gå smidigt.
Har du gjort henne gravid?
Mr Bates? Det här är direktsändning i BBC.
-Är det Greg? -Ja.
Spöa honom.
Herregud.
Eli!
Hur är det? Behöver du inhalatorn?
Hallå där. Känner du för en kaffepromenad?
Jag kan inte. Jag är upptagen.
-Hej. -Hej.
Tack för att du lägger den oturliga brandhistorien åt sidan.
Visst. Inga problem alls.
-Råkade du se min pistol i kallbadet? -Nej.
Jag glömde den nog bara på instrumentbrädan.
Nej, jag glömde den på skjutbanan. Bästa stället att glömma en pistol på.
De är svåra att hålla reda på.
Jag tänkte försöka vara mindre förbryllande.
Jag är roligare än folk tror.
Tack.
-Den här jävla killen. -Hej, Mo, hur är det?
Va? Ska du flytta in?
Tack för att du kom för att vinka av mig.
Visst.
Jag är inte förkrossad över att du ska åka.
Ta inte illa upp.
Men jag är glad att du kom.
Jag med.
-Jag älskar dig. -Jag älskar dig också.
Hejdå, pappa.
Hejdå, raring.
Vi ses på måndag.
-Va? -Kör!
Text: Martin Almskog