Zināt, kas jādara?
Jāstāsta pie ugunskura spoku stāsti.
- Jē! - Jā.
Jautri.
Man patīk spoku stāsti.
Snūpij, es nezinu nevienu spoku stāstu.
Varbūt varam kopīgi padziedāt.
Sviests.
Nu tad spoku stāsti!
Pirms sākam, man vajadzēs vēl vienu ceptu zefīriņu.
Vairs nav?
Kā mums jau varēja beigties zefīriņi?
Snūpij!
"Ugunskura stāsti".
Un tad viņa saprata,
ka mašīna, kas viņai sekoja, nemidžināja gaismas, lai nobiedētu,
tā midžināja, lai brīdinātu, ka viņas...
mašīnai ir mīksta riepa.
Tad vairāk tērējas benzīns.
Dabiski.
Nav biedējošākais, bet nedaudz rada raizes.
Tas tik bija spoku stāsts, Frenklin.
Patika, ka tas bija šaušalīgs,
bet attēloja arī gādīgu pilsoni, kas veica labu darbu.
Kurš nākamais?
Es.
Manu stāstu sauc "Zēns ar rēga apsēstām rokām".
Reiz dzīvoja zēns, kuram patika spēlēt klasisko mūziku.
Kāpēc tu nespēlē ko modernāku, piemēram, rokenrolu?
Kad kaut kas ir pārlaicīgs, tas ir moderns mūžīgi.
Hokuss-pokuss.
Ko tas nozīmē?
Lai kā viņš pūlējās, viss spēlētais bija greizi.
Bēthovens kļuva par bībopu.
Rahmaņinovs - par roku.
Arī Mocarts - par viņam netīkamu mūziku.
Tā, nu šī ir īsta mūzika.
Un viņš vairs nekad nespēlēja Bēthovenu.
Man patika, ka stāstā ieliki varoni.
Zēnu ar rēga apsēstajām rokām?
Nu protams, raganu.
Labi. Kurš būs nākamais?
Es, es. Es būšu nākamā.
Reiz dzīvoja meitene, kurai garšoja pica.
Bet viņa to dabūja tikai īpašos gadījumos, piemēram, savā dzimšanas dienā.
Togad viņa dzimšanas dienā ievēlējās...
lai viņai vienmēr būtu pica.
Nākamajā rītā viņai bija pica brokastīs.
Tad pica pusdienās.
Vienu ēdienreizi pēc otras
viņa dabūja tikai picu.
Ei, Mārsij. Varu dabūt pusi tavas sviestmaizes?
Es pēdējā laikā dabūju tikai picas.
Lūdzu. Ņem manu desmaizi, ser.
Tā ir pica!
Ser, vai viss labi?
Picas vēlēšanās piepildījās...
bet laba nevajag daudz.
To sauc par ironisku pavērsienu, Mārsij.
Es sapratu, ser.
Ļoti neomulīgi.
Kurš būs nākamais?
Ak vai, vai nekļūst tā kā vēls?
- Es! - Es gribu.
- Es. - Izvēlieties mani!
Viņa tik mainīja kanālus.
Bet pults bija nolādēta,
tāpēc rādīja tikai un vienīgi...
ziņas.
Bet, ja Visums izplešas, tad ir skaidrs,
ka kādudien tas sasniegs tā robežas un atliks tik viens:
sarauties.
"Ko tad?" es jautāju.
Ko tad?
Vai tikai man Mēness šķiet tuvāk nekā pirms dažām minūtēm?
Šķiet, esam palikuši mēs ar tevi, Čārlij Braun.
Jā. Tā ir.
Sāc!
Tas ir šausmīgs stāsts par meiteni, kurai viss nogāja šķērsām.
Viņa pamodās vienā parastā dienā...
tā vismaz šķita.
Bet kaut kas bija citādi.
Vispirms viņa mēģināja lidināt pūķi.
Bet to apēda koks.
Un tālāk kļuva tikai trakāk.
Nevienas štrunta Valentīndienas kartītes?
Vai šī diena var kļūt vēl sliktāka?
Un par viņu vairs nekas netika dzirdēts.
Izklausās šausmīgi.
Šausmīgi pazīstami.
Labi, lielais brāli. Tava kārta.
Tiešām?
Hei, paskatieties uz zvaigznēm!
Vai tās nav burvīgas?
Beidz izvairīties, Čārlij Braun!
Jā. Stāsti spoku stāstu, Čak!
Labi. Nu, bija gandrīz tāds vakars kā šodien...
tieši šādā vietā,
un bija bērni,
nemaz ne atšķirīgi no mums.
Un tur bija...
krūms.
Bet ne kaut kāds krūms.
Spoku apsēsts krūms, kas atdzīvojās un visus pārbiedēja.
Vai dieniņ!
Novērtēju Čārlija Brauna pūles, bet viņa stāsts tiešām nebija bailīgs.
Spoku apsēstais krūms!
Es laikam vienkārši nemāku stāstīt bailīgus stāstus.
"Vari būt bīgla skauts?
Telts uzsliešana."
"Bīgla skautiem svarīgi ir iemācīties uzsliet telti.
Ja nezini, ar ko sākt,
vairumam telšu līdzi nāk pamācība, lai tev to atvieglotu.
Kad pamācība izlasīta,
laiks sliet telti.
Protams, nometnē nekas nepārspēj gulēšanu zem zvaigznēm."
BĪGLA SKAUTA ROKASGRĀMATA
"Bīgla rags vai izgāšanās".
Pasta laiks. Nāciet, pasta laiks!
Man ir paciņas Piparmētru Petijai, Pig-Penam, Frenklinam, Mārsijai.
Tiešām varu tevi tikai apbrīnot, Čārlij Braun.
Tev reti kaut ko sūta, bet tu nāc katru dienu.
Nu, vasarā man tētim frizētavā ir daudz darba.
Man atsūtīja braunijus ar dubulto īrisu.
Man atsūtīja kokosriekstu cepumus.
Man kaut kas ir šodien, Lūsij?
Šaubos.
Nevar būt.
Īstenībā tev ir kas pienācis.
Paciņa?
Es būtu priecājies par parastu vēstuli.
Pat pastkartīti.
Kāpēc lai kāds no mājām sūtītu pastkartīti?
Tu nevērsi to vaļā?
Es izbaudu gaidas.
Šajā paciņā varētu būt jebkas.
Cepumi, kanēļmaizītes, sviesta tartes.
Lietota grāmata?
Domāju, no Snūpija.
Vairumam no mājām sūta saldus našķus.
Es saņemu sava suņa dienasgrāmatu.
"Ziņojums par nelaimīgo ceļojumu uz Bīgla ragu".
Viņam tiešām ir nosliece uz dramatismu.
"Sauciet mani par Snūpiju."
Vai dieniņ!
"Tā kā man ir uzdevums
palīdzēt maniem mīļajiem bīgla skautiem nopelnīt uzšuves, lai glābtu vienību,
es uzņēmos viņus vadīt episkā un pārdrošā piedzīvojumā.
Uz kurieni?
Uz gleznaino Bīgla ragu, kas slavens ar skaistiem saulrietiem.
Mūsu balva?
Uzšuve par skauta prasmi airēt kanoe.
Mūsu ceļojums būs grūts, iespējams, pat bīstams.
Ņemot to vērā, iesaku katram paņemt līdzi liekas zeķes.
Braucot ar kanoe, pirmā mācībstunda ir, ka visiem jāairē kā komandai.
Varbūt pirmajai mācībstundai jābūt:
kas ir airis.
Par spīti šķēršļiem sākumā,
mana uzticamā vienība drīz airēja kā viens.
Taču izaicinājumi paliek.
Airēšana ļoti nogurdina.
Mans vadoņa pienākums ir gādāt par vienības prieku,
tāpēc gara pacilāšanai ieteicu kādu dziesmu.
Kad, pateicoties man, visi kļuva līksmi,
mēs airējāmies uz Bīgla ragu,
būdami pārliecināti, ka mums nekas nestāsies ceļā.
Negaidīti nonākusi krastā,
mana vienība taisījās apgūt vienu no patīkamākajiem laivošanas aspektiem.
Laivas pārnešanu."
Čārlij Braun, ko tu lasi?
Snūpija nelaimīgā kanoe piedzīvojuma hroniku.
Neesam vēl nonākuši līdz nelaimīgajai daļai.
Drīkstam paklausīties?
Jūs mani pazīstat. Man patīk labi jūras stāsti.
Vai šajā stāstā ir kādi lieli jūras radījumi?
Piemēram, valis, haizivs vai milzu kalmārs.
Vēl nav.
Jābūt kam lielam un zivjveidīgam, lai šis stāsts noturētu manu uzmanību.
Turpini, Čārlij Braun!
"Es paskaidroju vienībai,
ka laiva būs jānes no vienas ūdenstilpes līdz otrai.
Viņu entuziasms bija knapi valdāms.
Drīz mēs atkal bijām ceļā uz Bīgla ragu.
Par spīti nastai, vienība bija lielā sajūsmā,
jo viņi zināja, ka es nesu vissmagāko nastu:
vadoņa nastu.
Drīz mēs nonācām pie diviem ceļiem
un nezinājām, pa kuru iet.
Par laimi, mums bija karte.
Par nelaimi, es to biju uzticējis Olivjē.
Beigās es pats,
neviena neietekmēts, nolēmu pamest kanoe.
Mēs gājām tālāk un drīz sapratām,
ka gleznainais Bīgla rags ir tepat netālu.
Bet kā lai tur nokļūst bez laivas?
Bija laiks improvizēt."
Dumpis? Nespēju noticēt.
Nespēju noticēt, ka pēc visa dzirdētā tu nespēj noticēt.
Es nespēju noticēt, ka stāstā vēl nav bijis neviena milzu kalmāra.
Ko? Nesakiet, ka tā nebūtu aizraujošāk.
"Savas vienības pamests, turpināju ceļu uz Bīgla ragu viens,
lai pārdomātu, kas nogāja greizi un ka nekas no tā nebija mana vaina.
Drīz priekšā parādījās mans mērķis,
bet nežēlīgajam liktenim bija padomā vēl kāds pagrieziens.
Proti, griezās baļķis.
Ak vai, sakāve tik tuvu mērķim.
Un tomēr tajā brīdī es nevarēju nedomāt, vai tik tā nebija mana vaina,
ka piemeklēja tāds liktenis, jo neklausīju savu vienību,
lai kur viņi tagad būtu.
Es biju viens, Bīgla ragu sasniegt nevarēju,
un man prātā iezagās doma - vai tās ir beigas?"
Nu, vai bija?
Nebija.
"Drīz sadzirdēju visjaukāko skaņu.
Veroties uz Bīgla raga skaistumu,
es sapratu, ka labam vadonim jāzina, kad ieklausīties.
Un tāpat arī draugam."
Vispār tīri labs stāsts.
Nekas nepārspēj labu stāstu un gardus braunijus.
Kurš grib vienu?
- Es. - Man, lūdzu.
Dievinu braunijus.
PAMATĀ ČĀRLZA M. ŠULCA RIEKSTIŅU KOMIKSS
Tulkojusi Laura Hansone
PALDIES, SPĀRKIJ. VIENMĒR MŪSU SIRDĪS.