FA 75 MILIONS D'ANYS
A les profunditats de l'espai,
es gesta una amenaça.
Atrapat entre les òrbites de Júpiter i de Mart,
hi ha el cinturó d'asteroides.
Un milió i mig de fragments de roques antigues
que donen voltes al Sol.
Sempre a la deriva.
Però, en un moment de pura casualitat,
un asteroide surt expulsat de la seva òrbita.
En un instant fugaç,
a milions de quilòmetres de la Terra,
pren una trajectòria nova
cap al bell mig del nostre sistema solar.
Però aquest viatge conclourà de manera sobtada i violenta,
en un dels esdeveniments més catastròfics de la història de la Terra.
Serà el capítol final
del relat èpic
dels dinosaures.
QUART CAPÍTOL: LA CAIGUDA
FA 72 MILIONS D'ANYS
EL CRETACI SUPERIOR
Fa tres milions d'anys
que l'asteroide va començar el seu viatge cap a la Terra.
Els dinosaures dominen el planeta.
Controlen la terra i estan conquerint l'oceà.
Els alts nivells del mar han dividit l'Amèrica del Nord en dues parts.
S'han format costes infinites…
centenars d'illes tropicals…
i oportunitats.
Però aquestes illes no són cap paradís.
Són la llar d'un predador formidable.
És un dels dinosaures més ràpids i àgils de la seva espècie.
És la versió nord-americana de l'espinosaure.
Però no és com us l'imagineu.
Ni de bon tros.
Aquest és l'Hesperornis.
És d'allò més formidable i ràpid.
Però és totalment oposat als seus cosins gegants i aterridors.
És estrany
i maldestre.
Té unes dents diminutes.
No són precisament els trets d'un caçador feroç.
Però el que comparteix amb l'espinosaure
és que no està limitat a moure's per terra.
De fet, és el dinosaure aquàtic més avançat de la història.
És una mena de pingüí prehistòric.
Té l'habilitat de nedar mar endins per anar a alimentar-se a zones
que abans eren inaccessibles.
Al seu nou regne blau, hi ha molta abundància de menjar.
Aquí sota, els peus grossos i graponers esdevenen uns propulsors ben potents.
I amb les 94 dents com agulles capturen peixos amb facilitat.
Però ha d'agafar aire,
així que està lligat a la superfície.
I no és segur quedar-se aquí dalt.
Perquè a sota
hi ha animals
que són el doble de grossos que una orca.
Els mosasaures.
Els depredadors alfa d'aquests mars.
L'Hesperornis ha de tornar a la riba.
Però el mosasaure es mou a una velocitat esfereïdora.
Per sort, l'Hesperornis és molt més àgil.
Però està esgotat.
Això fa que el mososaure tingui una última oportunitat.
L'Hesperornis és tot un supervivent.
S'endinsa a l'oceà més que cap altre dinosaure.
Però aquestes aigües són traïdores, fins i tot per als millors nedadors.
Encara que els dinosaures prosperin a les aigües poc profundes,
els mosasaures són els reis de les onades.
Uns 1.300 quilòmetres al nord, a terra ferma,
la cosa canvia.
Gràcies a un clima càlid i estable,
aquí el domini dels dinosaures
no té rival.
Els grans sauròpodes prosperen entre els arbres alts,
com ho han fet des de l'inici del juràssic.
Però, per sota, hi ha hagut una revolució.
Una hadrosaure femella.
Encara que sembli petitíssima en companyia d'aquests dinosaures,
realment és més grossa que un elefant.
Aquests gegants no l'acovardeixen
perquè no hi ha res que aturi una mare amb una missió.
La missió
és alimentar la seva família…
que es troba en algun lloc,
per allà baix.
Fa molt de temps, els seus ancestres eren escassos i dispersos.
Però, ara, els hadrosaures prosperen en bandades de milers d'individus.
Són les concentracions de dinosaures més grans que el món ha conegut.
Però la família d'aquesta femella no viatja amb el grup.
Aquí, en una mena de llar d'infants,
centenars de cries d'hadrosaure estan ben protegides…
incloent-hi les seves.
Amb sis mesos, tenen una gana insaciable.
Gairebé menjarien qualsevol cosa que els portés.
Qualsevol cosa.
Per alimentar-los així, com les aus, cal que faci moltes recàrregues,
així que se'n va constantment a la recerca de menjar.
Quan la mare no hi és,
els petits juguen d'allò més.
Amb l'envergadura d'un avió de caça,
els pterosaures són més grossos que mai.
Les zones de cria són perfectes per caçar.
Els nius que no estan vigilats són l'objectiu més fàcil.
Aquest monstre imponent és una amenaça,
però les mares protegiran els seus petits costi el que costi.
Amb tot, el pterosaure gegant està decidit a alimentar-se.
Els crits del niu li diuen al predador que ja té el menjar a taula.
Però els petits no només xisclen de por.
Demanen ajuda.
Aquest instint ferotge de protegir les seves cries
és crucial per al gran èxit dels hadrosaures.
Però altres dinosaures han dut les defenses a un altre nivell.
La cursa d'armaments entre predadors i preses s'intensifica.
FA 72 MILIONS D'ANYS
Això donarà lloc als dinosaures més emblemàtics de la història.
Caldrà tant de temps
que el continent de l'Amèrica del Nord canviarà.
La terra s'elevarà cap al cel.
FA 66 MILIONS D'ANYS
Les muntanyes Rocoses.
Aquí, a la seva falda,
es nota l'impacte dels dinosaures.
Paquicefalosaures.
Fan servir el seu crani exageradament gruixut…
per lluitar per la supremacia.
Al seu costat,
hi ha un dinosaure amb un casc encara més impressionant.
Una triceratop.
Encara que recordi un rinoceront,
és el doble de grossa.
Les seves banyes són com llances de més d'un metre de longitud.
Els triceratops i els paquicefalosaures tenen unes armes impressionants.
Ara bé, aquí n'hi ha alguns
encara més armats i perillosos.
A l'abric de la foscor,
hi ha el darrer i el millor dels guerrers amb cuirassa.
Fa sis metres de llarg i és molt territorial.
L'Ankylosaurus magniventris.
Patrulla per detectar els intrusos
que s'hagin atrevit a traspassar les seves fronteres.
El seu tors és com un tanc cobert de làmines òssies i gruixudes.
A més a més,
té una arma nova ben potent.
Una cua en forma de garrot que pesa mitja tona.
Li serveix per enfrontar-se a qualsevol que rondi per aquests boscos.
Nota alguna cosa.
Algú ha traspassat els seus límits.
És el pitjor intrús de tots.
Un tiranosaure.
Un anquilosaure
contra un tiranosaure.
És un empat evolutiu
que s'ha gestat durant milions d'anys.
Però, en aquesta cursa d'armaments,
hi ha una cosa que diferencia tots dos dinosaures.
La intel·ligència.
El tiranosaure és un dels predadors més temibles de tots els temps.
Per continuar rendint al màxim,
aquesta femella ha de menjar l'equivalent a 200 bistecs al dia.
Ara bé, encara no ha fet ni una queixalada.
Perquè aquest àpat per endur el farà servir per a un pla especial.
Però l'anquilosaure no és un refrigeri lleuger.
Són sis tones de músculs i d'ossos,
amb un assortiment de bonys i protuberàncies.
Inclús per a un tiranosaure,
és una gran càrrega.
Finalment,
el trajecte s'acaba.
S'ha esforçat tant per una raó.
Cinc cries famolenques.
És una assassina ferotge,
sí.
Però també,
una mare devota.
S'assegurarà
d'alimentar bé els seus petits
perquè comencin la vida de la millor manera possible.
Això hauria sigut un somni per als seus ancestres llunyans.
Fa molt de temps, al triàsic, els petits Marasuchus
naixien en un infern.
Aquests dinosaures en potència
estaven obligats a viure a l'ombra.
S'havien d'amagar dels rèptils dominants.
Però, quan el destí hi va intervenir…
van convertir la catàstrofe
en una oportunitat…
i van iniciar el seu ascens monumental.
Es van fer més grossos, més forts i encara més formidables.
Amb el temps,
no només triomfarien a terra ferma,
sinó també al mar
i al cel.
Després de 160 milions d'anys,
els dinosaures tenen tant de control
que no hi ha res a la Terra que els aturi.
Però una cosa extraterrestre
sí que ho farà.
Perquè, quan el viatge d'aquesta família tot just comença,
un altre viatge arriba a la seva fi.
L'asteroide, que ara es precipita cap a la Terra
a 50 vegades la velocitat del so,
està a punt de complir el seu destí.
Xoca contra l'oceà, prop de la costa de Mèxic,
amb la potència de mil milions de bombes atòmiques.
La temperatura és tan alta que el fons marí s'evapora,
així com tots els éssers vius a milers de quilòmetres a la rodona.
Ben lluny, als peus de les Rocoses,
aquests grans dinosaures no saben el que els espera.
Els terratrèmols més forts de la història.
Però encara ha d'arribar el pitjor.
Un mur enorme de detritus incandescents esclata i s'expandeix.
Els dinosaures, atrapats sota aquest núvol mortal,
acaben sepultats.
Tot està tan calent que comença a cremar.
Ni tan sols l'armadura més resistent serveix de protecció.
El núvol sepulta de seguida el planeta sencer
i l'omple de cendra sufocant.
El cobreix de foscor.
Finalment, els pocs que queden vius
es troben en un malson.
S'ofeguen en la fosca.
Quan cau la nit,
la quantitat de dinosaures morts és catastròfica.
DUES SETMANES DESPRÉS
Amb l'absència dels rajos de sol,
un hivern d'impacte cau sobre la Terra.
Les temperatures mundials baixen 25 graus Celsius.
La majoria de dinosaures no resisteixen aquestes condicions tan fredes.
Els sauròpodes gegants
jeuen sobre les cendres dels mateixos arbres
que els havien fet ser tan alts.
A les colònies atapeïdes,
els que vivien junts
moren junts.
Les mares protectores no poden resguardar les cries
de les temperatures glaçades.
El fred rigorós també ha passat factura
al dinosaure més famós de tots.
El rei tirà
ha caigut.
Ni tan sols el poderós tiranosaure
sobreviurà a això.
El regne dels dinosaures
ha arribat
a la seva fi.
Però 66 milions d'anys després…
els dinosaures ressorgeixen.
Aquesta vegada,
a les nostres mans.
Avui dia, els seus fòssils són monuments d'un món perdut.
Però, sobretot,
són la clau per descobrir els secrets de la història dels dinosaures.
Ara sabem moltes més coses sobre la seva vida.
Des dels primers moments
fins als últims.
Se'ns ha revelat que, a l'època més fosca de la Terra,
no van morir tots els dinosaures.
Alguns eren prou petits per trobar refugi enmig de l'apocalipsi.
Han sobreviscut
fins als nostres dies.
Són els dinosaures voladors que nosaltres anomenem aus.
Les pistes sobre el seu passat s'amaguen a plena vista.
L'increïble viatge que va començar fa 235 milions d'anys
continua amb nosaltres.
Són l'últim lligam que queda…
amb un regne perdut de fa temps:
el que va ser
l'era
dels dinosaures.
Subtítols: Paula Fernández Espriu