Ugyan, Julie! Néhány óra az egész.
Madame de Merteuil, bíró úr!
Foglaljon helyet, hölgyem!
Felismeri ezt az iratot, asszonyom?
Felolvasná, kérem?
HÁZASSÁGLEVÉL
- Mi ez? - Olvassa!
"A mindenható Isten színe előtt 1745. március 17-én
hites férjemül fogadom Lucien Beaucaillou-t,
aki 1723. június 23-án született,
munkáját tekintve földműves..."
Ez nevetséges.
Egyetértek.
Nincs olyan Lucien Beaucaillou,
aki júniusban született volna Anjouban.
Azt gyanítjuk, hogy ez a Beaucaillou valójában Valmont vikomt.
Ismeri őt, igaz?
A nénje a barátném.
Azt is gyanítjuk, hogy a vikomt notórius élvhajhász.
Tudja, mi az az élvhajhász?
Úgy hiszem, az élvezetekhez lehet köze.
Élvezetekhez, igen.
Élvezettel szednek rá, csábítanak el, rontanak meg, hagynak el másokat.
- Az aláírás, épp mint az enyém, de... - Hát persze.
Elveszíthet mindent, asszonyom.
- A nevemet ellopták... - Elveszíthet mindent.
A márkival kötött házasságát,
melynek a hírnevét és vagyonát köszönheti,
megelőzte ez a házasságkötés.
Szeretném, ha tudná,
hogy a lelkem mélyén tudom, ön ártatlan.
Úgy hiszem, asszonyom,
hogy ön egy tökéletes bűntény áldozata lett.
Egy bűntényé, melyben az áldozat az elkövető védelmezője lesz.
Úgy hiszem, hölgyem, hogy a jelleme
ideális célponttá tette önt egy tapasztalt ragadozó számára.
És ma itt előttem
azt hiszi, ha feladja ezt az embert, önmagát árulja el.
A végtelen reményeit,
a lángoló emlékeit,
a bizsergést, amit máig érez a teste több pontján.
Én ezt gondolom, asszonyom.
És ennek tudatában
felteszek önnek egy kérdést.
A kegyed sorsa teljes mértékben azon múlik,
van-e bátorsága őszintén megválaszolni ezt a kérdést.
Ha nem is előttem, és nem is hangosan,
de legalább... a szíve mélyén.
Asszonyom!
Merteuil márkiné!
Szerelmes ön Valmont vikomtba?
Köszönöm!
Asszonyom!
CSÁBÍTÁS 1. ÉVAD 4. RÉSZ
Milyen volt Tourvel bíró?
- Bigott. - Csakugyan?
Én azt hallottam róla, hogy igen érzékeny és finom férfi.
Aljas szenteskedő. Szánalmas kis inkvizítor.
Az ön sorsa e goromba fráternek a kezében van.
Azt mondják, nagyon szereti a feleségét.
Ezt kellene célba vennünk.
Ne aggódjon!
A férfiak mindig gyengék.
Különösen ez a szánalmas, karót nyelt inkvizítor.
Kedves vikomtom!
Valahogy ellopták magától az iratot,
amely ma teljesen tönkretehet engem.
Azt mondják, még a karmelitáknál is ájtatosabb.
Maga íratta alá velem azt a nevetséges papírt,
és őrizte meg vélt zsenije zálogaként,...
Ámen.
...majd hagyta, hogy ellopják.
Adok magának egy esélyt, hogy véghez vigye a lehetetlent,
legendává váljon,
és jóvá tegye a hibáját.
Csodálatos nagynénje megismerkedett Madame de Tourvellel.
Egy rendkívül vallásos asszonnyal,
aki a vesztemre törő bíró felesége.
Remélem, ennyiből is érti:
az a dolga, hogy elcsábítsa Madame de Tourvelt,
aki feddhetetlen erényéről híres,
hogy így védjük ki a férje támadását.
Minthogy a jövőm múlik tervünk sikerén,
rendkívüli pontosságot és kiváló időzítést igényel magától.
Remélem, nem hiszi, hogy kevés ehhez a kihíváshoz.
...kiderült, hogy a mi szerencsénk
az angolok kapzsiságában gyökeredzik.
Mert a bennszülötteket megvenni próbálják, és nem meggyőzni.
Nos, Madame de Tourvel épp most állt elő
egy olyan kezdeményezéssel, amely különösen hű
a mi szellemiségünkhöz ebben az Új-Franciaországban.
A kezdeményezést Montverdier apáttal eszeltük ki,
aki szintén szívén viseli az ügyünket.
Szívesen hallanék még róla.
A jezsuita misszióknak hála lefordították a Bibliát
közel száz éve a huronok nyelvére,
mert indián testvéreinknek nem volt
mindennapos használatra szánt, egyszerű imakönyvük.
Elnézést, Madame! Megkérhetnénk?
Csak a Krisztus születéséről szóló dal elejét tudom.
Ugyan már! Kérem!
Bravó!
Mielőtt lecsap, hízelegjen neki! Ha nem számít rá, nagyobb lesz a kín.
Hölgyem, hadd fejezzem ki csodálatomat!
Önt hallgatva elhittem, hogy értem ezt a fura nyelvet.
A célja egyszerű és konkrét.
Azonban...
Ingassa meg meggyőződésében...
- Igen? - Ha megengedi nekem...
...és a hitében!
Mit engedjek meg, vikomt úr?
Hogy őszinte legyek.
Kérem!
Keltsen benne egy enyhe, kezdeti feszültséget!
Nem, sajnálom, lehetetlen.
Udvariatlanság volna.
A márkiné előtt nem mondhatom.
Minthogy Madame de Tourvel kéri,
mondja csak!
Miért fordítjuk le az imáinkat, ha megtanulhatjuk az övéiket?
Azt hallottam, testvéries, szerény életet élnek,
békében a természettel.
És mi lennénk közelebb Krisztushoz?
Persze, semmi sem utalhat arra, hogy maga vonzódna hozzá.
- Nos, tisztelnünk kell őket, de... - De?
Kondiaronk törzsfőnököt égessük meg máglyán,
csak mert Krisztust "a Nagy Szellem fiának" nevezi?
Én is olvastam Lahotantól a "Párbeszédek..."
És mit szűrt le belőle?
Hogy a huronok csodálatraméltók,
de... nincs meg bennük...
A dogmák és a bűnhődés szeretete.
- Én nem erre gondoltam. - Akkor mire gondolt, asszonyom?
Semmi olyanra, amivel vitatkozhat, uram.
Érezni fogja a megvetését,
látni fogja, hogy nem néz rá,
és ez oly mérget olt belé, melyet pusztítóvá... a szégyen tesz,
és ezáltal észrevehetetlen marad.
Maga a gyűlölet tárgyává válik, és így lesz a számára valós.
Valmont kedveli őt.
Ez nyilvánvaló.
Ne feledje, hogy neki kell kedvelnie a vikomtot!
Márkiné! Egy szóra!
Mi ütött önbe?!
Tán emlékeztessem, hogy a túlélése
az unokaöcsém csábításán múlik?
Tudom.
Ön törékeny.
Úgy tudom, a férfi nemnek üzent hadat, nem egy konkrét személynek.
Hacsak nem... önmagával áll harcban,
és a szabadság legfélelmetesebb ellenségével küzd:
a féltékenységgel.
- Nem vagyok szerelmes az öccsébe... - Bizonyítsa!
Mit?
Hogy még mindig szabad nő.
És hogyan?
Estére meghívtam pár barátomat a Petit Pavillonba.
Nem láthatják önt ilyen sebezhető állapotban.
Ma este látni akarom ezt a testet verítékben fürödve
és diadalittasan.
Egész Párizs tudja meg, hogy Isabelle de Merteuil,
a tiszteletreméltó márkiné, az élvhajhászok királynője
tudja, hogyan okozzon és éljen át gyönyört!
Legyen!
Ne! Ne mozduljon!
Sajnálom, én...
Ma éjjel eljátszadozik vele.
Isten hozta!
Nem mond semmit?
Sétálni hívott, hát sétálunk.
Magamra haragítottam a vacsoránál?
Csak kétségbeesetten próbáltam felkelteni a figyelmét.
Egyszer durva, máskor meg sebezhető. Össze akar zavarni?
A keresztény hit...
Kételkedett valaha is benne?
- Nem hisz Istenben? - Nem tudom.
De látom Őt kegyedben.
Mintha... kicsit több lenne kegyedben önmagánál.
Feszélyezem magát?
Tudom, ki maga, vikomt úr.
Ki vagyok?
A férjemmel sokat beszélgetünk.
Az irodája tele van a magáról szóló feljelentésekkel.
Mivel foglalkozik a férje?
Nem az Újvilág evangelizálása miatt vagyok itt valójában.
Egy másik törzset vágyom felemelni Isten kegyelmébe.
Az élvhajhászokat.
És azt mondják, maga a törzsfőnökük.
Kegyed csupa meglepetés.
- De maga kiszámítható. - Téved.
- Tán nem élvhajhász? - Többé már nem.
Mert belém szeretett?
Kegyed híján van a jóindulatnak.
Híján, mikor egy ravasz róka édes szavakat suttog a fülembe.
Maradjon még néhány napot! Könyörgök.
- Mert szeret? - Nem tudom, szeretem-e.
Talán nem is tudok szeretni.
De eljátszottam, hogy szeretem, és boldog voltam.
Még azt is elhittem, hogy szeretem magam.
Szegény pára!
Igaza van.
Menjen el holnap!
Menjen haza a férjéhez!
Az önelégültsége teszi ily naivvá. Én férfi vagyok.
Oly társadalomban nőttem fel, melyet férfiak alkottak férfiaknak.
És e férfivilágban én vagyok a férfiak etalonja.
Engem nem fognak elítélni.
Legfeljebb egy vidéki házba küldenek,
ahol a leglojálisabb csodálóimat üdvözölhetem.
A férje csupán Gercourt gróf bábja.
Az ő célpontja pedig Merteuil márkiné, Isabelle de Merteuil.
Mert az ő szabadsága és befolyása csúfot űz a férfiakból.
Kegyed csak egy báb bábja.
Nem tudja, ki mozgatja a szálakat.
Jó éjt, vikomt úr!
- Igen? - Cécile vagyok, Madame.
Madame!
- A lovagja? - Igen.
- Volna egy kérdésem, fiatalember. - Tessék!
Hibáztathatjuk e rózsákat az üdeségükért?
Nos, nem.
És a napsugarat a fényéért?
Dehogy.
Hát a napot a végtelen nagylelkűségéért?
Nem, Madame.
Akkor miért hibáztatja a mögöttem álló, csodás ifjú hölgyet
csupán azért, aki?
Azaz egy csodás ifjú hölgy.
- Madame, én soha... - Szedje össze magát! Nézzen rám!
Uralkodjék magán! Egy férfi ezt teszi.
Beszélgessünk... a vízcsövek beállításáról!
Mindenre van megoldás.
Gyakorolhat a szobája magányában
az egyik egykezes könyv segítségével.
Nem olvasok ilyesmit, Madame.
Meg kell tanulnia ellentüzet gyújtani!
Gondolatban, vagy...
- Érezte az ellentüzet? - Igen.
Igen.
És gondolja, hogy egy efféle ellentűz megfékezné a túláradó lelkesedését?
Igen, Madame.
Helyes.
Menjenek, kis angyalaim!
Legyenek okosak és boldogok! Rajta!
Jó napot, márkiné!
Már kora reggel tele van energiával.
Egy feledhetetlen éj az oka?
Meséljen a magáéról! Kipihentnek tűnik, és ez aggaszt.
Madame de Tourvel tudja, hogy a férje nyomoz utánunk.
Neki nem vesszük hasznát.
Elveszett léleknek tartott, és meg akart menteni,
amíg rá nem jött, milyen romlott is vagyok valójában.
A néném már vár minket.
Tourvel bíró holnap beszél egy új tanúval,
aki a kulcsfigura lehet a kegyed ügyében.
Louis-val.
Nyilván. Louis de Germainnal.
A maga barátjával.
Ha ő azt vallja, hogy kegyed házassága valódi,
akkor a tárgyalás kimenetele sajnos előre megjósolható.
- Igen? - Nem, én nem hiszem.
A naivitása lesz a veszte, és az enyém is.
Hogy köszönhetném meg, ügyvéd úr?
Kikísérem.
Hamarosan látjuk egymást, barátom. Köszönöm!
Louis nem tehet vallomást. Beszéljen vele!
Felesleges. Tagadna mindent.
Akkor hogy győzzük meg?
Mondja neki azt, hogy a márkinét már nem szenvedheti!
- Nem hinne nekem. - Nem?
- És ha pénzt ajánlana neki? - Nincs szűkében.
Akkor mire vágyhat?
Rám.
Nem gyűlöli kegyedet, csak féltékeny.
Magának sem vallaná be, de amikor rám néz,
azt nemcsak a szemével teszi,
hanem az egész testével.
Szereti egyáltalán a nőket?
Igen, őket is.
Akkor megadjuk neki, amire vágyik,
anélkül hogy szembesítenénk a vágyát övező szégyennel.
Nem értem.
Hozza ide őt még ma!
Jöjjenek el este a Petit Pavillonba!
Ő és én ma éjjel kegyeddel?
Maga mondta, Louis maga után eped.
Felajánljuk hát neki ezt a fantáziát, csakhogy közvetetten. Titokban.
Louis áruló.
De a megjelenése nem taszító.
Lehet...
Maga mit gondol, Madame?
Legyen!
Röviden maga lesz a csali,
és ön az alibi.
Írja meg neki,
milyen kiállhatatlan vagyok!
Hogy nálam minden gyönyör újabb gyönyört szül.
Hogy egyetlen férfi nem is tud kielégíteni.
Ezért hívja őt segítségül, kedves vikomtom.
Köszönöm!
Most már megnyugodott?
Az ügyvéd szerint Louis holnap délután találkozik Tourvellel.
Akkor meglátjuk.
Én magamról beszéltem.
És a szabadság iránti vágyamról.
Majd akkor megnyugszom, ha már biztosan tudom,
hogy nem táplál gyengéd érzelmeket Valmont iránt.
Isabelle, én szeretem az unokaöcsémet.
De ő túl sokat élt, és túl korán.
Túl sok szerepet játszott.
Már magam sem tudom, ki ő.
És attól tartok,
hogy ő sem tudja. Többé már nem.
Hallja ezt?
Igen.
Mindjárt...
Ellentűz.
Jó estét!
Nézni akarom magukat.
Nézni, ahogy élvezik
és szeretik egymást.
Bujkál, Madame?
Nem.
Pedig ártalmatlan vagyok ma este.
- Mi történt magával? - Semmi. Szó szerint.
És kegyed? Itt üldögélt nyugodtan,
egyedül, szabadon.
Hogy irigylem magát!
Ugyan már! Mitől fél?
Hisz nincs más itt, csak egy szánalmas bohóc,
akit e világra kárhoztattak
középszerűen és ridegen,
tétován és kegyetlenül.
Itt élek, és itt is fogok élni.
Sokat beszél, vikomt úr, de aligha értem.
Én csak...
fáradt vagyok.
Valmont vikomt varázslatos színháza hamuvá és rommá lett.
Ha csak a test örömeit hajszolja,
hogy érezhetne bármi mást, mint fáradtságot?
Szegény pára!
De e romok talán egy esélyt rejtenek.
Én nem hiszem, hogy a csapások nemesítik a jellemet. Ellenkezőleg.
Talán ideje, hogy kétkedni kezdjen abban, amit gondol.
Ha egy ajtó kinyílik, vikomt úr,
ne féljen belökni azt!
Itt marad?
Azok után, amit mondtam?
És amit tettem?
Itt maradok.
Hogy hallja, mily szörnyűségeket mondok?
Miközben ön szépeket mesél Jézusról, aki meghal és újjászületik?
Hagyja abba!
Elég!
Köszönöm, Madame!
Maga őrült!
Egy varázslatos ajtóról beszélt alig két méterre, és én vagyok őrült?
A konoksága tesz oly vakmerővé, hogy önmagam legyek.
Néhány kiló csont,
testnedv, szövet, zsigerek
és mindenek fölött
egy hírnév.
Ezekből áll a férfi, aki sosem adja fel.
Ha itt maradt, bizonyára kedvel egy kicsit.
Itt hagyom a magányával, nyugalmával és szabadságával, Madame.
Madame!
Köszönöm!
Most már jobban értem.
Micsodát?
Valmont barátomat.
Gróf úr!
Megkapta a levelem.
Louis de Germain nem jött el, de más adu is van a kezében, igaz?
Sajnos, gróf úr.
Sajnos?
A bigámiában élő márkinéról beszél?
Castellet marsall, a király tanácsadója,
dicsérte a maga szigorát. Hadd ne kelljen rácáfolnunk!
Jól van, beszéljen a márkinéról!
Hosszasan faggatta őt.
Mi volt a benyomása?
Mindent feljegyeztünk.
A márkiné alig beszélt.
Sajnos.
És a becses neje?
Különös dolgokat hallok a társaságáról.
Ő kezdeményezte a kapcsolatot Valmont-nal.
A neje kezdeményezte?
Maga igen modern nézeteket vall, Monsieur de Tourvel.
Engedem neki,
amíg a szándékaink egyeznek.
- Úgy érti, kémkedik magának? - Nem.
De sokszor terel vissza a hit útjára elveszettnek hitt lelkeket.
És azt hiszi, megtéríthet Valmont vikomtot?
Azt hiszem, hogy a jelenléte távol tartja Valmont-t a márkinétől.
Badarság!
Egy efféle ügy megnyeréséhez el kell választani a bűntársakat.
Egy hű feleség szent fénye
Madame de Merteuil tüzes csábítása ellen...
Ezek szerint maga mit sem tud a bűnről.
Ugyan! Ne nézzen ilyen szánalmasan!
Maga megtette, amit tudott. Igaz?
Maga épp olyan, mint az intézmény, melyet képvisel:
óvatos, szerény.
Szerencsére a Francia Királyságnak más eszközei is vannak,
hogy betartassa Urunk törvényeit.
Vikomtom!
- Hogy van? - Kiválóan, Madame.
Jöjjön!
Valóban minden rendben?
Itt vagyok kegyeddel. Lehetnék ennél jobban?
Olykor nem vagyok biztos benne, hogy jól értem-e önt.
Most, hogy vége a jogi hercehurcának,
gondolom, máris cselszövéseken töri a fejét,
hogy csodás és ártatlan hölgyeket rontson meg.
Tourvel talán végzett velünk, de én még nem végeztem a nejével.
Ezt hogy érti?
Inkább törjenek kerékbe, mint hogy csorba essék a hírnevemen.
Senki sem rója fel magának, ha nem tud megrontani egy ájtatos nőt.
Épp ellenkezőleg: a bátorságát, hogy megkísérelte,
- értékelni fogják a barátai... - Kegyed alig ismer.
Tudja, mitől vagyok az, aki?
Se csinos, se gazdag nem vagyok,
mégis az én nevemtől hangos minden ház.
Mert én vagyok a saját bírám.
Nem mérem magam másokhoz.
A nagy élvhajhász elképzelt eszményképéhez mérem magam.
És ő nem tud lemondani Madame de Tourvelről.
Sajnálom, de sosem kapja meg őt, Monsieur.
Most még jobban szomjazom a nagyságot, drága márkiném.
Nem akarom, hogy bolondot csináljon magából.
Sokszor nem ez a benyomásom.
Fogadjunk!
- Elcsábítom Tourvel nejét. - És mit akar tőlem?
Mindent.
Magát.
Jusson eszébe, mennyire szerettük egymást!
A nászéjszakánkon...
Gyűlöl, amiért átvertem, de szeret, amiért megismertettem önmagával.
Én ott vagyok magában, Madame.
És egy nap az enyém lesz.
Magyar szöveg: Tukora Katinka Iyuno