М Е Р Т Ь О Й
Влезте.
Срещнах приятен млад мъж.
Радвам се, че съхранявате жизнеността си.
Получихте ли писмото ми?
Да.
Утре ще отида във Версай
за аудиенцията с краля по вашия въпрос.
С любимия си Жеркур ли?
Това е само постановка.
Жеркур и Кастьоле вече са се уверили в решението на краля.
Титлата и притежанията ви ще ви бъдат отнети.
Ако последното действие е известно предварително,
представлението се очертава да бъде посредствено.
Макар в тази пиеса ролята на изненаданата свидетелка
и на отлична предателка да изглеждат обещаващи.
Изабел, искам да ви помогна. Вземете.
Пари? До това ли се свежда вече нашето красиво приятелство?
Доверете ми се.
Заминете за Лондон възможно най-бързо.
Защо? - Ще отида във Версай.
Невъзможно! - Трябва да мога да се защитя.
Досега бяхте така разумна да не ме подценявате.
Направете го и сега. - Още днес заминете за Лондон.
Имам скъпи приятели, които ще могат...
Лейди Изабел...
Това ще ви позволи да се установите там.
Кога трябва да ви ги върна? - Никога.
Свободна сте.
Благодаря.
Госпожо.
Умирам от глад.
Госпожа Дьо Воланж е тук, госпожо.
Придружена е от пристав. - Добре. Нека влязат.
Те не поискаха да ви видят.
Добър ден.
Госпожо.
Не исках да прекъсвам вечерята ви.
Обръщайте се с мен с "маркизо", ако обичате.
Какво правите? - Инвентаризация.
Знаете колко обичах брат си.
Този дом ми напомня за нежната му душа.
Разбирате, че не мога да ви позволя да ограбите замъка,
преди да го напуснете завинаги.
Аз съм маркиза Дьо Мертьой и ще умра с тази титла.
Ще умрете като курва.
Както сте родена и както живеете цял живот.
Как милата ми нежна Сесил е паднала в лапите ви?
Аудиенцията на граф Дьо Жеркур при краля ще разкрие истината.
Никога не сте били законно омъжена за маркиз Дьо Мертьой.
Възползвахте се от добрината на един възрастен мъж
с щедро сърце.
Брат ви беше стар перверзник,
който се отнасяше с мен като с парче месо.
Вярвайте ми, бях омъжена за него.
Заслужила съм всичко в замъка, до последното канче за урина.
Вие сте луда.
Продължете.
Госпожо?
Дойдох да се сбогувам с вас.
Научих, че отивате във Версай.
Да се сбогувате и да поговорим за Сесил ли?
Тя не е нито при майка си, нито при маркиза Дьо Мертьой.
Последната отказа да ме приеме.
Ако знаете къде е, умолявам ви да ми кажете.
Уви...
Съжалявам.
Не мога да ви помогна.
Не разбирам.
Научих, че маркиза Дьо Мертьой е в затруднено положение.
Можех да й помогна,
но тя избра друго.
Но и аз като вас,
съм изпълнена с горчивина.
Мислех, че е моя.
Изабел е от хората, изпълнени с гняв,
които не се предават, без да вземат жертви.
Воалът на меланхолията крие лицето ви.
Вървете си, млади момко.
Госпожо, забранявам ви.
Забранявате ми? - Да, забранявам ви.
Възхищавам ви се и ви забранявам да имате по-ниско мнение за себе си.
Погледнете се.
Тази жена...
... създадена ли е, за да съжалява?
Ако Сесил чуеше колко свободно ми говорите,
много би се гордяла с вас.
Простете...
Госпожо, намирам ви за... - Достатъчно!
Извинете ме, госпожо.
Мисля за Сесил и... - Нея я няма.
Знаете ли къде е?
Знам всичко за живота на племенника си.
Напуснете!
Пригответе конете ми. Ще изляза.
Да, госпожо.
Скъпи виконте, спешно трябваше да ви видя.
Умолявам ви да дойдете с мен във Версай.
Виконте...
Дано не се сърдите, но не устоях на желанието най-скоро да ви видя.
Скъпи виконте, как сте?
Намирам се в много опасно положение.
Съсипана съм, унижена, унищожена...
Скъпи виконте...
Животът ми е в ръцете ви.
Умолявам ви да дойдете с мен във Версай.
Единствено вашето присъствие ще позволи да ме изслушат.
Здравейте, Сесил. - Госпожо.
Имах ужасен разговор с леля ви.
Знам.
Права е. Няма да постигна нищо сама във Версай.
Елате с мен.
Рискувам да загубя титлата и притежанията си.
Предпочитам да умра, пред това да ви видя разорена.
Ще ми помогнете ли?
Да моля краля да помилва мен и най-скъпата ми приятелка?
Не и ако трябва да жертвам репутацията си.
Вие сте мъж, дори виконт!
Сигурна съм, че ще ви изслуша... - Не.
Имам късмета да съм роден мъж и виконт,
племенник на несравнима леля, която ме пази като ангел.
Аз ще бъда помилван.
Съгласен съм, че вашето положение е по-деликатно.
Толкова искам да ви помогна.
Но как?
Познавам ви, виконте.
Сами сме, спрете с игрите и кажете откровено какво искате.
Всичко.
Вас.
Ръката ви.
Иронично е, но е така.
Спасението ви ще дойде от Църквата.
По-скоро от мой приятел - кардинал, който не може да ми откаже услуга.
Има силата да ни ожени повторно.
Това би анулирало първия ни брак.
Дори кралят не може да се противопостави на това.
Простете, че не коленича, за да поискам ръката ви.
И двамата знаем, че тя е вече моя.
Ако се омъжа за вас, за втори път ще стана ваша.
Подобаващ край на нашата история.
Дори започнах да я пиша.
Бих искал да ми дадете мнението си.
Това ли е вашата версия?
Готова да се омъжи за този, който я описва като съвършена и прекрасна.
Героинята ви твърди, че е влюбена и изгаря от наслада и срам.
Разбира се, малко е нагласено.
Литературата е длъжна да разкрасява нещата от живота,
да ги прави по-интересни.
Внимавайте!
Валмон!
Кавалере, моля ви, спрете.
Като го защитавате, ме карате да искам още по-силно да го убия.
Дайте ми оръжието си.
Кавалере.
Не знам каква роля сте изиграли в нещастието ми, госпожо...
Аз съм този, който трябва да плати.
Аз подтикнах Сесил в тази посока, за да завърша обучението й.
Тя вече е свободна жена.
Няма от какво да се срамува.
Особено пред шут като вас.
Стреляйте.
Хайде, стреляйте.
Стреляйте!
Изабел!
Дайте ми пистолета! - Не, госпожице.
Сесил, обичам ви.
Само това имам.
Отначало мислех...
Мислех, че да ви обичам, значи да ви приема каквато сте,
а не каквато мечтая да бъдете.
Да не ви притежавам, а да ви подкрепям,
да ви ценя колкото мога.
Че аз самият не трябва да принадлежа на никого.
Да се науча да съм свободен като вас.
За да ме обичате поне малко.
Но не.
Разбира се, че не, госпожице.
Разумът ми казва да мисля така,
но тялото ми крещи, че ви обичам по най-истинския начин.
По най-разумния и красивия начин.
Тогава защо се чувствам така самотен и изгубен?
Кавалере...
А ако Дансьони е прав? - Този глупак ли?
Този глупак в момента е с жената, която обича, и която го обича.
Толкова ли се боите?
От какво?
Не ме слушате.
Елате.
Това е животът ми.
Той е ваш.
Свалям всички маски пред вас.
А това? - Моля, прочетете.
Нямам какво да крия.
Ще ви оставя. Не бързайте.
Искате да повярвам, че сте станали нов човек?
Съблазнявал съм съпругите на най-властните мъже в кралството.
Тук има достатъчно, за да ме убият хиляда пъти.
Безразсъдството ми изненадва ли ви?
Ето,
превърнахте ме в глупак.
Вече бяхте избрали тази роля, когато се запознахме.
Наистина ли не виждате разлика между онзи, който бях,
и този, в когото ме вдъхновихте да се превърна?
Какво правите?
Искам да стопля сърцето ви.
Не е твърде късно.
Трябва да се научите да вярвате, че и аз мога да се променя.
Остани тази нощ.
Омъжи се за мен.
Сесил?
Добре ли сте?
Какво се случи между вас и Валмон?
Ще ми разкажете ли?
Моля ви... - Не ме лъжете, искам истината.
Колко пъти се любихте?
Колко пъти?
Скъпа лельо,
Играта достига своя край.
Аз спечелих.
Тази вечер Изабел ще дойде при мен,
а утре ще се омъжи за мен.
Тя няма друг избор.
Изабел изгуби,
но това беше нужно, за да сме щастливи,
за да я спасим.
За да кажа на глас простичките думи, които досега премълчавах:
обичам я.
Отново ще поема лоша роля.
За какво говорите?
Това писмо...
За кого написахте това писмо? За леля си или за да го видя аз?
За да затвърдите този брак и за да бъде той,
освен всичко останало,
вашият най-съвършен триумф.
Знаели сте, че ще дойда.
Знаели сте, че ми е нужна помощта ви.
Подготвили сте последния си удар и това е съвсем логично.
Превърнах ви в чудовище.
Оставям ви, приятелю.
Трябва да отида във Версай.
Скъпи мой Валмон, велики Валмон,
вечни мой.
Досега бях виждала Версай само на бледи гравюри.
Наложи се да си забраня всякакви емоции.
Двамата с леля ви ми обещахте най-лошото.
Бях в отчаяно положение.
Наглостта ми го влоши още повече.
Но аз не се боях.
Вероятно това бяха последните ми крачки като свободна жена.
Но се осмелих да погледна в очите най-великия крал.
Ваше величество.
Щях да отида на гилотината, сигурна в безсмъртието си.
А мъжът пред мен с нищо не се отличаваше от другите мъже.
Леля ви беше там.
Играеше мрачна роля, която никак не й отиваше.
Тя ме научи никога да не разкривам сърцето си.
Без нея нямаше да стана тази, която съм.
В този бал на измамниците
аз се вписвах отлично.
И облякох, вероятно за последен път,
костюма на маркиза Дьо Мертьой,
влюбената съпруга на велик войник, вярно служил на кралството,
и на неговото влияние отвъд Атлантика.
Госпожо, във вас виждам качества, които са ми близки до сърцето.
Смелостта, без която нямаше да дойдете тук,
във Версай,
страстта,
тази неопитомена сила,
която е впрегната в справедлива и благородна цел,
и трепти, докато не вдъхнови и не разкрие най-тъжните души.
И накрая,
но не на последно място...
Във вас аз виждам най-привлекателното качество.
Откровеността.
Благодаря, че дойдохте при мен,
госпожо маркиза Изабел дьо Мертьой.
Любов моя, искам да ти напиша, че в онзи миг
разбрах, че съм получила важна роля в кралството,
че съм спасила титлата си, като съм убедила краля
да ме направи равна с министрите си,
инструмент на своята воля.
Но това, която прочетох в очите на онзи мъж -
крал по Божията воля,
ми се стори много по-познато.
Било то принц или роб,
всички мъже са равни пред желанието.
На другия ден иконом ми обясни
със забележителни прецизност и строгост
ролята, която щях да поема.
Първа метреса на краля.
Трябва да науча всичко за него,
за неговите привички и изисквания и желания.
Кралят повече няма да скучае.
Любов моя,
не спирам да мисля за нощта, която прекарахме заедно.
Любов моя, искам също да ти напиша колко ми липсваш.
Но ти казвам и повтарям,
чрез тези писма, които никога няма да прочетеш,
че дадох обет за пълна откровеност.
Истината е, че смъртта ти ме удовлетворява и ме разгневява.
Така ти никога няма да ме предадеш.
Любов моя,
в крайна сметка бях най-лошата от двама ни.
И съм съгласна с това.
Дава ми нужната сила, за да оцелея.
Завинаги безмилостна.
И завинаги непристъпна.
Превод ВЕЛИНА ТЕРЗИЕВА-МИХАЙЛОВА
Епизодът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО