POKUŠENÍ
Dále.
Potkala jsem pohledného mladíka.
Jsem ráda, že vás vidím stále tak plnou života.
Dostala jste můj dopis?
- Ano. - Zítra mířím do Versailles.
Na audienci, která je o vás.
S vaším drahým Gercourtem?
Je to celé divadlo.
Gercourt a Castellet si už dávno zajistili královo rozhodnutí.
Odeberou vám titul a také majetek.
Je-li poslední dějství známé předem,
nebude to zábavná podívaná.
Ačkoliv role překvapivého svědka
a dokonalého zrádce k vám docela sedí.
Isabelle, já vám chci pomoct. Tady.
Peníze? Až tak nízko kleslo naše dobré přátelství?
Musíte mi věřit.
Odjeďte rychle do Londýna.
- Proč ne? - Pojedu do Versailles.
- To není možné. - Musím se tam obhájit.
Doposud jste měla tu prozíravost mě nepodceňovat. Pokračujte v tom.
Odjeďte ještě dnes do Londýna. Mám tam dobré přátele, kteří...
Lady Isabelle.
Tohle vám pomůže se tam usadit.
- Jak vám to vrátím? - Nijak.
Jste volná.
Děkuji.
Madam.
Umírám hlady.
Přijela madam Volangesová. Je s ní soudní vykonavatel.
Dobře. Uveďte je.
Jenže nepřijeli za vámi.
Dobrý den.
Madam.
Nechtěla jsem vám narušovat vaši večeři.
Paní markýzo, prosím.
- Co to děláte? - Inventuru.
Víte, jak jsem bratra měla ráda.
Tento dům je dokonalým odrazem jeho ušlechtilého ducha.
Jistě pochopíte, že vám nemohu dovolit
toto sídlo vyrabovat, než ho navždycky opustíte.
Jsem markýza de Merteuil a zemřu jako markýza de Merteuil.
Zemřete jako děvka, kterou jste a vždy jste byla.
Jak se jen mohlo stát, že má Cécile skončila ve vašich spárech?
Hrabě de Gercourt brzy u našeho dobrého krále ukáže, jaká je pravda.
Nikdy jste nebyla doopravdy provdána za markýze de Merteuil.
Jen jste zneužila laskavosti starého muže s příliš dobrým srdcem.
Váš bratr byl starý chlípník.
Který mě měl jen za kus masa. Věřte, byla jsem řádně provdána.
A zasloužím si každou latrínu v tomto zámku.
Jste šílená.
Pokračujte.
Madam?
Jdu se rozloučit. Prý odjíždíte do Versailles.
Rozloučit se a možná mluvit o Cécile?
Cécile není u matky, ani u markýzy de Merteuil,
která mě odmítla přijmout. Pokud víte, kde je, moc prosím.
Bohužel.
Je mi líto,
nemám vám jak pomoci.
Nerozumím tomu.
Říká se, že markýza de Merteuil je v nesnázích.
Chtěla jsem pomoci, ale rozhodla se jinak.
Ale jako vy
mám v ústech hořkou pachuť.
Myslela jsem, že je moje.
Isabelle má v sobě tolik hněvu, že nezemře, dokud někoho nezabije.
Vaši tvář zcela zastřel smutek.
Odejděte.
Běžte.
- Madam, zakazuji vám... - Zakazujete?
Ano, zakazuji.
Zakazuji vám dívat se na sebe jinak, než jak vás vidím já.
Podívejte.
Tahle žena...
Má se snad litovat?
Kdyby vás Cécile slyšela, jak odvážně se mnou mluvíte.
Byla by na vás pyšná.
Odpusťte.
- Madam, cítím se vážně... - To stačí!
Madam, omluvte mne. Myslel jsem na Cécile.
Není tady.
Víte, kde je?
O životě svého synovce vím vše.
Zmizte.
- Připravte kočár, budu vyrážet. - Ano, madam.
Drahý vikomte, musela jsem za vámi přijet.
Pojeďte se mnou do Versailles. Vikomte.
Snad mi nemáte za zlé, že jsem neodolala touze vás znovu spatřit.
Drahý vikomte, jak se vám daří?
Má situace je krajně nebezpečná, jsem zničená.
Zahanbená, smutná.
Drahý vikomte,
můj život je ve vašich rukou. Prosím, jeďte se mnou do Versailles.
Jen to mi může zajistit, že mě vyslechnou.
- Dobrý den, Cécile. - Madam.
Měla jsem příšerný rozhovor s vaší tetou.
Vím o tom.
Má pravdu. Sama ve Versailles nic nezmůžu.
Pojeďme spolu.
- Hrozí, že přijdu o titul i majetek. - Nikdy bych vás nechtěl vidět na ulici.
- Tak mi pomůžete? - Mám žebrat u krále o slitování?
Za sebe i vás?
- Ne, když je má pověst v ohrožení. - To ne.
Jste muž a ještě k tomu vikomt.
- Váš názor si vyslechne. - Ne.
Mám to štěstí, že jsem muž, vikomt
a mám tetu, která nade mnou bdí jako anděl.
Budu ušetřen.
Vy to máte složitější, přiznávám.
Rád bych vám pomohl.
Ale jak?
Znám vás, vikomte.
Teď, když jsme sami, nechme her a řekněte, co chcete.
Všechno.
Vás.
Vaši ruku.
Ironie, ale je to tak. Zachrání nás církev.
Přesněji můj přítel kardinál, který mi nic neodmítne.
Může nás znovu oddat.
Tím se zruší náš první sňatek. Ani král by nic nezmohl.
Nebo mám pokleknout, abych vás požádal o ruku?
Vždyť už je přeci stejně má.
Dám vám samu sebe podruhé.
Byl by to vhodný závěr pro náš příběh.
Už jsem ho začal psát.
Chci znát váš názor.
Tohle je vaše verze?
Hrdinka si chce vzít muže, který je dokonalý a vznešený.
Je zamilovaná tak šíleně, že hoří slastí a studem?
Je to trochu upravené.
Literatura si musí život nějakým způsobem přibarvit.
Pozor!
Valmonte!
Přestaňte, prosím.
Když vidím, jak ho bráníte, mám větší chuť ho zabít.
Dejte mi tu zbraň.
Nevím, jakou roli jste v mém neštěstí sehrála, ale...
Za všechno mohu já.
Navedla jsem Cécile sem, aby dokončila své vzdělání.
Teď je svobodná žena. Nemá se proč stydět.
Zvlášť ne před hlupákem jako vy.
Střílejte.
Tak střílejte.
Střílejte!
Isabelle.
- Dej mi tu pistoli. - Ne, mademoiselle.
Cécile, miluji vás.
Nic víc nemám.
Nejdřív jsem myslel,
že milovat vás je přijmout vás takovou, jaká jste, ne jakou vás chci.
Nevlastnit vás, ale doprovázet. Milovat, jak jen umím.
Že bych měl patřit nikomu a být na to hrdý.
Učit se být svobodný jako vy.
A pak byste mne milovala.
Ale ne.
Jistěže ne, slečno.
Rozum mi říká, že je to správné.
Ale mé tělo křičí, že má láska k vám je pravá. Čistá.
Krásná.
Tak proč se cítím tak sám a ztracen?
Danceny...
- Co když má Danceny pravdu? - Ten hlupák?
Ten hlupák je teď tady se ženou, kterou miluje. A která miluje jeho.
Máte strach?
Z čeho?
Neposloucháte.
Pojďte.
Toto je můj život. Patří vám.
Toto je, kdo jsem.
- A zde? - Čtěte, prosím.
Nemám co skrývat.
Odcházím. Nespěchejte.
Chcete, abych uvěřila, že jste se změnil?
Svedl jsem ženy, jejichž muži patří k nejmocnějším v království.
Ty dopisy by mi vynesly trest smrti.
Přijdu vám pošetilý?
Vidíte.
Udělala jste ze mě blázna.
Něco takového jste říkával, i když jsme se potkali poprvé.
Nevidíte rozdíl mezi tím, kým jsem byl tehdy,
a kým jsem se stal díky vám?
Co to děláte?
Chci zahřát vaše srdce.
Není pozdě.
I vy musíte uvěřit tomu, že se dokážu změnit.
Zůstaňte.
A vemte si mě.
Cécile?
Copak je?
Co jste dělali s Valmontem?
Řeknete mi to?
- Prosím. - Nesnažte se lhát, chci pravdu.
Kolikrát jste s ním spala?
Kolikrát?
Drahá teto.
Partie se chýlí ke konci.
A vítězem jsem já.
Dnes večer Isabelle přijde.
Zítra se za mě provdá.
Nemá na vybranou.
Isabelle prohrála.
Ale muselo to tak být, abychom mohli být šťastní.
Abych ji zachránil.
Abych jí konečně mohl říct to, co jsem tak dlouho zadržoval.
Miluji ji.
Znovu mám špatnou roli.
O čem to mluvíte?
Ten dopis.
Psal jste ho jí, vaší tetě? Nebo mně?
Aby bylo jisté, že ten sňatek bude také, a to především,
váš dokonalý triumf?
Věděl jste, že přijdu.
Věděl jste, že vás potřebuji.
Byl to váš poslední úder.
Zcela chladnokrevný.
Udělala jste ze mne zrůdu.
Loučím se, příteli.
Musím jet do Versailles.
Drahý Valmonte.
Nejmilejší Valmonte, můj věčný.
Versailles jsem dosud znala jen z několika bledých rytin,
a přesto jsem musela klidnit své emoce.
Vy i vaše teta jste mi předpověděli to nejhorší.
Má situace byla zoufalá. Má drzost ji jen zhoršovala.
Ale nebála jsem se.
Možná jsem si jen užívala své poslední kroky svobodné ženy.
Ale měla jsem odvahu podívat se do očí největšímu z králů.
Vaše Veličenstvo.
Šla jsem na popraviště. S vědomím, že nesmím selhat.
A muž, který stál přede mnou, byl pořád jen muž. Jako všichni ostatní.
Vaše teta byla přítomna, v temné roli, která jí nepříslušela.
Ta, která mě naučila neotevírat své srdce.
Bez ní bych nebyla tím, kým jsem.
Na tomto bále pokrytců
jsem měla své přesné místo.
A oblékla jsem si, možná naposledy,
svůj kostým markýzy de Merteuil.
Zamilované manželky velkého válečníka, který sloužil království
a šířil jeho slávu až za oceán.
Madam, vidím ve vás ctnosti, jež jsou mému srdci obzvlášť drahé.
Odvahu, bez které byste se nikdy neodhodlala přijít sem,
do Versailles.
Vášeň.
Surovou sílu, která, když je podřízena správné a vznešené věci,
probouzí a inspiruje i ty nejztracenější duše.
A nakonec,
v neposlední radě,
ve vás vidím tu nejpůvabnější vlastnost.
Upřímnost.
Děkuji, že jste přišla,
paní markýzo Isabelle de Merteuil.
Můj milý, v tom okamžiku jsem přesně věděla,
že jsem se stala pro království nepostradatelnou.
Že jsem uhájila svůj titul tím, že jsem krále přesvědčila,
aby mě učinil sobě rovnou, nástrojem své vůle.
Ale to, co jsem viděla v očích toho muže,
muže, jenž je králem pouze z Boží milosti,
mi náhle připadalo až příliš povědomé.
Princ či otrok,
všichni muži jsou si před touhou rovni.
Nazítří ke mně přišel posel, aby mi vysvětlil,
velmi důsledně a precizně, jaká bude má nová úloha.
Jako první kurtizána Jeho Veličenstva se musím vše naučit.
Jeho drobné návyky i jeho velké zvyklosti.
Král se nikdy nesmí nudit.
Můj milý,
stále dokola vzpomínám na noc, kterou jsme spolu prožili.
Můj milý, chtěla bych ti také napsat, jak moc mi chybíš.
Ale říkám ti a znovu opakuji skrze tyto dopisy, které už nikdy nepřečteš,
slíbila jsem naprostou upřímnost.
A pravdou je, že tvá smrt mě naplňuje stejně, jako mě ničí.
Takhle už mě nikdy nezradíš.
Můj milý,
nakonec jsem já byla z nás dvou ta zákeřnější.
A to mi vyhovuje.
Protože mi to dává sílu, kterou potřebuji, abych přežila.
Navždy nemilosrdná.
A navždy neproniknutelná.