Kom ind.
Jeg mødte lige en venlig ung mand.
Det glæder mig, at Deres vitalitet er uformindsket.
Har De modtaget mit brev?
- Ja. - Jeg rejser til Versailles i morgen.
Til audiens hos kongen angående Dem.
Med Deres kære Gercourt?
Det er kun teater.
Gercourt og Castellet har allerede forsikret sig om kongens beslutning.
Deres titel og ejendom vil blive taget fra Dem.
Hvis sidste akt er kendt på forhånd, bliver forestillingen middelmådig.
Selv om Deres rolle som forræderisk overraskelsesvidne lyder lovende.
Isabelle, jeg vil hjælpe Dem. Værsgo.
Penge? Er vores fine venskab nu reduceret til det?
De må stole på mig. Rejs til London så hurtigt som muligt.
- Hvorfor ikke? - Jeg tager til Versailles.
- Det er umuligt. - Jeg vil forsvare mig.
Hidtil har De vidst bedre end at undervurdere mig. Fortsæt sådan.
Rejs til London allerede i dag. Jeg har nære venner, som kan ...
"Lady Isabelle ..."
Det her er nok til, at De kan bosætte Dem der.
- Hvornår skal jeg betale tilbage? - Aldrig.
- De er fri. - Tak.
Frue.
Jeg er meget sulten.
Fru de Volanges er her. I selskab med en foged.
Udmærket. Før dem ind.
De bad ikke om at træffe Dem.
Goddag.
Frue. Jeg ville ikke forstyrre midt i middagen.
"Fru markise", om jeg må bede.
- Hvad laver De? - En inventarliste.
De ved, hvor højt jeg elskede min bror.
Dette sted minder mig om ham.
Jeg kan ikke lade Dem plyndre huset, før De forlader det for altid.
Jeg er markise de Merteuil, Jeg vil dø som markise de Merteuil.
De vil dø som en hore, som De blev født og altid har levet.
Hvordan kunne min kære lille Cécile komme under Deres kontrol?
Takket være Gercourts indgriben vil sandheden blive afsløret.
De har aldrig været gift med markis de Merteuil.
De har udnyttet en venlig, gammel mands generøsitet.
Deres bror var en pervers gamling, der behandlede mig som et stykke kød.
Ja, jeg har været gift før -
- og jeg fortjener hver eneste tissepotte på dette slot.
Stakkels tåbe.
Fortsæt.
Frue?
Jeg ville sige farvel. Jeg hørte, at De rejser til Versailles.
Sige farvel og måske spørge om Cécile?
Hun er hverken hos sin mor eller markisen, som nægter at modtage mig.
Hvis De ved, hvor hun er ...
Desværre ikke.
Jeg beklager. Jeg kan ikke hjælpe Dem.
Jeg forstår det ikke.
Jeg hørte, at markisen er i knibe.
Jeg kunne have hjulpet hende. Hun valgte en anden vej.
Men ligesom Dem ... har jeg en bitter smag i munden.
Jeg troede, at hun var min.
Isabelle er rasende. Hun giver sig ikke uden kamp.
Deres ansigt virker sløret af melankoli.
Farvel, unge mand. Gå nu.
Jeg forbyder Dem ...
- Forbyder De mig noget? - Ja.
Ikke at beundre Dem selv, som jeg beundrer Dem.
Se på Dem selv.
Denne kvinde ... Er hun skabt til at føle sorg?
Hvis Cécile hørte Dem tale så frit ...
... ville hun være stolt.
Undskyld mig ...
- Frue, De er ... - Så er det nok!
- Undskyld. Jeg tænker på Cécile ... - Hun er ikke her!
- Ved De, hvor hun er? - Jeg ved alt om min nevø.
Gå så.
- Gør vognen klar. Jeg skal ud. - Ja, frue.
Kære greve, jeg måtte træffe Dem. Tag med mig til Versailles.
Undskyld, at jeg kommer uanmeldt.
Kære greve, hvordan har De det?
Min situation er meget alvorlig. Jeg er ruineret, ydmyget, ødelagt.
Kære greve ...
Mit liv er i Deres hænder. Jeg beder Dem. Tag med mig.
Kun Deres tilstedeværelse kan sikre, at jeg bliver hørt.
- Goddag, Cécile. - Frue.
- Jeg har skændtes Deres tante. - Det ved jeg.
Hun har ret. Alene i Versailles kan jeg intet gøre.
Lad os rejse dertil sammen. Jeg risikerer at miste alt.
Jeg vil hellere dø end se Dem ruineret.
Vil De så hjælpe mig?
Skal jeg bede kongen om at benåde os begge?
Ikke på bekostning af mit ry, så nej.
De er mand, greve og veltalende.
- Kongen vil lytte til Dem. - Nej.
Jeg var så heldig at blive født som mand og greve -
- og nevø til en tante, der beskytter mig.
Så jeg vil blive skånet.
Deres situation er vanskeligere. Det er jeg enig i.
Jeg ville gerne hjælpe Dem. Men hvordan?
Jeg kender Dem. Nu hvor vi er alene, så sig bare, hvad De vil have.
Alt.
Dem. Deres hånd.
Det er ironisk, men sådan er det. Vores frelse findes i kirken.
Hos en ven af mig, en kardinal, som skylder mig en tjeneste.
Han har magten til at vie os igen og gøre vores første vielse ugyldig.
Ikke engang kongen kan modsætte sig det.
Undskyld, at jeg ikke falder på knæ.
De ved lige så vel som jeg, at De allerede er min.
Så ville jeg give mig selv til Dem for anden gang.
Det ville være en passende slutning på vores eventyr.
Jeg er begyndt at skrive det ned. Jeg vil gerne høre Deres mening.
Det er altså Deres version?
"Klar til at ægte en perfekt og sublim mand -
- fortæres Deres heltinde af nydelse og skam?"
Det er lidt påtaget. Men litteraturen skal forherlige virkeligheden.
- Pas på! - Valmont!
Chevalier, stop. Jeg beder Dem.
At De forsvarer ham gør det kun værre.
Giv mig Deres våben ... Chevalier.
Jeg ved ikke, hvilken rolle De spiller, men ...
Hvis nogen skal straffes, er det mig.
Jeg førte Cécile ind på dette spor for at fuldende hendes uddannelse.
Nu er hun en fri kvinde.
Hun har intet at skamme sig over. Især ikke over for en tåbe som Dem.
Skyd.
Kom nu. Skyd.
Skyd!
Isabelle ...
- Giv mig pistolen. - Nej.
Cécile, jeg elsker Dem. Min kærlighed er alt, hvad jeg har.
Først troede jeg -
- at jeg måtte acceptere den, De er, og ikke det, jeg ser i mine drømme.
Ikke at eje Dem, men at ledsage Dem og elske Dem så højt, jeg kan.
Ikke at tilhøre nogen og nyde det.
Og lære at være lige så fri som Dem.
Så De kunne elske mig.
Men nej. Sådan er det slet ikke. Min fornuft siger, at det er sådan -
- men min krop skriger, at min måde at elske Dem på er sand og smuk.
Så hvorfor føler jeg mig så ensom og fortabt?
Chevalier ...
- Tænk, hvis Danceny har ret. - Det fjols?
Fjolset er her med den kvinde, som han elsker, og som elsker ham.
Er De så bange?
For hvad?
De lytter ikke.
Kom.
Det her er mit liv. Det tilhører Dem.
Jeg viser Dem mit sande jeg.
- Og de her? - Læs dem. Jeg har intet at skjule.
Jeg lader Dem være i fred. Giv Dem god tid.
Skal jeg tro, at De er blevet en anden mand?
Jeg har forført kvinder, hvis mænd er blandt rigets mægtigste mænd.
Det her er nok til at få mig dræbt tusind gange.
Er De overrasket over min uforsigtighed?
Forstår De det nu? De har gjort mig til et fjols.
Det var den rolle, De valgte, da De opsøgte mig.
Ser De virkelig ikke forskel på den, jeg var dengang -
- og den, jeg er nu, takket være Dem?
Hvad gør De?
Jeg vil varme Deres hjerte.
Det er ikke for sent.
De må tro på, at jeg også kan forandre mig.
Bliv her i nat.
Og gift Dem med mig.
Ja.
Cécile?
Er alt okay?
Hvad skete der mellem Valmont og Dem?
- Vil De fortælle mig det? - Jeg beder Dem ...
Lyv ikke. Jeg vil høre sandheden.
Hvor mange gange elskede De med ham? Hvor mange?
Kære tante. Spillet nærmer sig sin afslutning.
Og jeg har vundet.
I aften kommer Isabelle, og i morgen gifter hun sig med mig.
Hun har intet andet valg.
Isabelle har tabt -
- men det var kravet for, at vi kunne blive lykkelige.
For at hun kunne blive reddet.
For at jeg endelig kan sige de ord, som jeg har holdt inde.
Jeg elsker hende.
JEG ELSKER HENDE
Igen er det mig, der er den onde.
- Hvad taler De om? - Dette brev ...
Skrev De det til Deres tante, eller for at jeg skulle se det?
For at sikre denne vielse, som også vil være ...
... Deres største triumf?
De vidste, at jeg ville komme.
De vidste, at jeg havde brug for Dem.
De forberedte nådestødet. Det er fuldstændig rimeligt.
Jeg har gjort Dem til et monster.
Jeg går nu, min ven.
Jeg skal til Versailles.
Kære Valmont, min store Valmont, min evige.
Hidtil havde jeg kun set Versailles på blege raderinger.
Men jeg måtte ikke blive følelsesladet.
De og Deres tante havde lovet mig det værste.
Min situation var desperat. Min frækhed gjorde den værre.
Men jeg var ikke bange.
Jeg nød det, der kunne være mine sidste skridt som en fri kvinde.
Men jeg turde se kongen i øjnene.
Deres Majestæt.
Jeg gik til skafottet, overbevist om min evighed.
Manden foran mig var blot en mand ligesom alle andre mænd.
Deres tante var der i en ond rolle, som passede hende meget dårligt.
Hende, der lærte mig aldrig at åbne mit hjerte.
Uden hende havde jeg ikke været den, jeg er.
På dette hyklerbal passede jeg perfekt ind.
Og jeg iklædte mig, måske for sidste gang -
- mit kostume som markise de Merteuil -
- den forelskede hustru til en kriger, der tjente kongeriget -
- og dets indflydelse på den anden side af Atlanten.
Frue, i Dem genkender jeg dyder, der står mit hjerte nær.
Mod. Uden det havde De aldrig vovet at komme her til Versailles.
Lidenskab. Den rå kraft -
- som, når den bruges til et retfærdigt og ædelt formål -
- vibrerer for at inspirere selv de sørgeligste sjæle.
Og sidst ... men ikke mindst ...
... ser jeg i Dem den mest yndefulde egenskab.
Oprigtighed.
Tak, fordi De kom til mig, fru markise Isabelle de Merteuil.
Min elskede. Jeg ville gerne have skrevet, at jeg vidste -
- at jeg var blevet uundværlig for riget. At jeg reddede min titel -
- ved at overtale kongen til at gøre mig til ministrenes ligemand.
Et instrument for hans vilje.
Men det, jeg så i hans blik, manden, der blev konge gennem Guds nåde -
- var af en meget mere velkendt natur.
Prins eller slave, alle mænd er ens, når det handler om begær.
Næste dag kom en kammerherre og forklarede -
- med bemærkelsesværdig præcision, hvilken rolle jeg skulle have.
Som Hans Majestæts førstekurtisane skulle jeg lære alt om ham.
Hans små vaner og store appetit.
Kongen ville derfor ikke længere kede sig.
Min elskede ...
Jeg tænker igen og igen på den nat, som vi tilbragte sammen.
Min elskede, jeg ville gerne have skrevet, hvor meget jeg savner dig.
Jeg siger det og gentager det -
- i disse breve, som du ikke længere kan læse.
Jeg har aflagt et løfte om absolut oprigtighed.
Din død tilfredsstiller mig lige så meget, som den ødelægger mig.
Nu vil du aldrig forråde mig.
Min elskede, jeg blev til sidst den ondeste af os to -
- og det passer mig godt.
Det giver mig styrke til at overleve.
For evigt nådesløs.
For evigt uigennemtrængelig.
Tekster: Malene Cramer Iyuno