ZAVOÐENJE
Uđite.
Srela sam divnog mladića.
Drago mi je što ste sačuvali svoju lijepu vitalnost.
Primili ste moje pismo?
Da.
Sutra ću biti u Versaillesu, gdje će odlučiti o vašoj sudbini.
Idete li sa svojim dragim Gercourtom?
Samo sam glumila.
Gercourt i Castellet već su osigurali kraljevu odluku.
Oduzet će vam titulu i imovinu.
Ako je posljednji čin već poznat,
predstava će zasigurno biti osrednja.
Iako vam u ovoj predstavi uloga iznenadne svjedokinje
i savršene izdajice naizgled sjajno pristaje.
Isabelle, želim vam pomoći. Uzmite ovo.
Novac? Na to se svelo naše lijepo prijateljstvo?
Morate mi vjerovati.
Otputujte u London što prije.
Ali zašto? -Idem u Versailles.
To je nemoguće. -Moram se moći braniti.
Dosada ste znali da me ne treba podcijeniti.
Nastavite tako. -Otputujte u London već danas.
Imam drage prijatelje koji će...
"Lady Isabelle..."
Ovo će vam omogućiti smještaj ondje.
Kada bih vam trebala vratiti? -Nikad.
Slobodni ste.
Hvala.
Gospođo.
Gladna sam kao vuk.
Došla je gđa Volanges, gospođo.
U pratnji je sudskog službenika. -U redu. Neka uđu.
Ali nisu vas došli posjetiti.
Dobar dan.
Gospođo.
Nisam vas htjela omesti u objedu.
Gđo markizo, izvolite.
Što radite? -Inventuru.
Znate koliko sam voljela brata.
Ovaj me dvorac podsjeća na njega.
Stoga ćete shvatiti da vam ne mogu dopustiti da opustošite ovu kuću
prije negoli je napustite zauvijek.
Ja sam markiza de Merteuil i umrijet ću kao markiza de Merteuil.
Umrijet ćete kao kurva.
Onako kako ste rođeni i kako ste uvijek živjeli.
Kako je moja mala Cécile, moje nježno dijete, moglo pasti pod vaš utjecaj?
Grof de Gercourt će vas razotkriti pred našim dobrim Kraljem.
Nikada niste bili udani za markiza de Merteuila.
Samo ste iskoristili dobrotu i velikodušnost
jednog starca.
Vaš je brat bio stari perverznjak koji me tretirao kao komad mesa.
Već sam bila udana i zaslužujem čak i svaku noćnu posudu u ovom dvorcu.
Ludi ste...
Nastavite.
Gospođo?
Došao sam se oprostiti.
Čuo sam da idete u Versailles.
Oprostiti se ili možda razgovarati o Cécile?
Cécile nije ni s majkom ni s markizom de Merteuil,
koja me ne želi primiti.
Ako znate gdje je, molim vas...
Da bar.
Žao mi je,
ne mogu vam pomoći.
Ne razumijem.
Čuo sam da je markiza de Merteuil u nevolji.
Mogla sam joj pomoći.
Odabrala je drugi put.
Ali kao i vi,
imam gorak okus u ustima.
Mislila sam da je moja.
Isabelle kipi od bijesa
i neće umrijeti bez borbe.
Lice vam izgleda prekriveno melankolijom.
Idite, mladiću.
Gospođo, zabranjujem vam.
Vi meni zabranjujete? -Da, zabranjujem vam.
Zabranjujem vam da se ne vidite onako kako vas ja vidim.
Pogledajte se.
Ova žena...
Je li stvorena za kajanje?
Da vas Cécile čuje kako tako slobodno razgovarate sa mnom...
Toliko bi se ponosila vama.
Oprostite...
Gospođo, osjećam se tako... -Dosta!
Oprostite, gospođo.
Mislim na Cécile... -Nije ovdje.
Znate li gdje je?
Znam sve o nećakovu životu.
Iziđite.
Pripremite mi konje, izlazim.
Da, gospođo.
Dragi vikonte, morala sam vas hitno vidjeti.
Molim vas, pođite sa mnom u Versailles.
Vikonte...
Žao mi je što dolazim nenajavljeno...
Dragi vikonte, kako ste?
U vrlo sam teškoj situaciji.
Uništena sam, ponižena, razorena.
Dragi vikonte...
Moj je život u vašim rukama.
Molim vas, pođite sa mnom u Versailles.
Samom ćete mi svojom prisutnošću omogućiti da me saslušaju.
Dobar dan, Cécile. -Gospođo.
Imala sam strašan razgovor s vašom tetom.
Znam.
Ima pravo, sama u Versaillesu ne bih mogla ništa.
Pođimo zajedno.
Mogla bih izgubiti titulu i imovinu.
Radije bih umro nego vas zamislio na ulici.
Dakle, želite mi pomoći?
Da preklinjem kralja za svoj život i život moje najdraže prijateljice?
Ne po cijenu mog ugleda, ne.
Nikako.
Muškarac ste, i to vikont.
Kralj će vas sigurno saslušati.
Ne.
Imam sreće što sam rođen kao muškarac, vikont
i nećak moje drage tete koja me čuva kao anđeo.
Mene će poštedjeti.
Vaš je položaj osjetljiviji, slažem se.
Rado bih vam pomogao.
Ali kako?
Poznajem vas, vikonte.
Sada kad smo sami, prestanite glumatati i recite mi jasno što želite.
Sve.
Vas.
Vašu ruku.
Ironično, ali tako je.
Vaš će spas doći iz Crkve.
Točnije, od jednog mog prijatelja, kardinala, koji mi duguje uslugu.
On nas može ponovno vjenčati.
To bi poništilo naš prvi brak.
Ni kralj se tome ne bi mogao usprotiviti.
Oprostite ako ne kleknem tražeći od vas vašu ruku.
Oboje dobro znamo da ste već moji.
Udajom za vas, podala bih vam se drugi put.
Bio bi to prikladan kraj naše priče.
Štoviše, već sam ga počeo pisati.
Zanima me vaše mišljenje.
To je vaša priča?
"Spremna udati se za muškarca za kojeg kaže da je savršen i uzvišen,
vaša junakinja kaže da je zaljubljena dok gori od strasti i srama..."
Jasno, malo je dotjerano.
Književnost može promijeniti stvarnost u nešto ljepše,
nešto zanimljivije.
Pazite!
Valmonte.
Viteže, prestanite, molim vas.
Sada kad ga branite, još više želim upucati gada.
Dajte mi oružje.
Viteže...
Ne znam kakvu ste ulogu igrali u mom jadu, gospođo, ali...
Ako itko mora platiti, to sam ja.
Pogurala sam Cécile u tom smjeru kako bi završila obuku.
Sad je slobodna žena.
Nema se čega sramiti.
A posebno ne pred budalom poput vas.
Pucajte.
Hajde, pucajte.
Pucajte!
Isabelle.
Dajte mi pištolj. -Ne, gospođice.
Cécile, volim vas.
To je sve što imam.
U početku sam mislio...
Da voljeti vas znači prihvatiti vas kakva jeste, a ne svoju viziju vas...
Ne posjedovati vas, nego pratiti vas, voljeti vas koliko god mogu.
Ne pripadati nikome i uživati u tome...
Naučiti biti slobodan kao vi.
Kako biste me voljeli.
Ali ne.
Naravno da ne, gospođice...
Razum mi govori da tako mislim.
Ali tijelo mi vrišti da je način na koji vas volim iskren.
I zdrav.
I lijep.
Zašto se onda osjećam tako usamljeno i izgubljeno?
Viteže...
Što ako Danceny ima pravo?
Ta budala?
Ta je budala sad ovdje sa ženom koju voli i koja njega voli.
Toliko se bojite toga?
Čega?
Ne slušate me.
Dođite.
Ovo je moj život.
I vaš.
Pokazujem vam tko sam doista.
A ovo? -Pročitajte ih, molim vas.
Nemam što kriti.
Idem. Uzmite si vremena koliko trebate.
Želite me uvjeriti da ste postali drugi muškarac?
Zavodio sam žene,
supruge nekih najvećih moćnika u kraljevstvu.
Ovdje ima dovoljno toga da me sto puta usmrte.
Moj vas neoprez čudi?
Vidite,
napravili ste od mene budalu.
Već sam bila uloga koju ste odabrali kada ste me došli upoznati.
Doista ne vidite razliku između onoga što sam bio
i onoga što sam sada zbog vas?
Što radite?
Želim vam ugrijati srce.
Nije prekasno.
Trebate vjerovati da se i ja mogu promijeniti.
Ostani večeras.
Udaj se za mene.
Hoću.
Cécile?
Dobro ste?
Što se dogodilo između vas i Valmonta?
Hoćete li mi reći?
Molim vas. -Ne lažite mi, želim istinu.
Koliko ste puta spavali s njim?
Koliko puta?
Draga teto,
igra je pri kraju
i ja sam pobijedio.
Večeras će Isabelle doći,
sutra će se udati za mene.
Nema drugog izbora...
Isabelle je izgubila,
ali to je bilo nužno da budemo sretni,
da je spasim.
Kako bih napokon izrekao te jednostavne riječi koje sam dugo držao u sebi:
volim je.
Opet ću ispaštati...
O čemu vi?
Ovo pismo...
Napisali ste ga njoj? Svojoj teti? Ili meni?
Kako biste bolje potvrdili ovo vjenčanje, koje će ujedno biti,
iznad svega,
vaša savršena pobjeda?
Znali ste da ću doći.
Znali ste da vas trebam.
Pripremili ste smrtonosni udarac. Sasvim je razumljivo...
Pretvorio sam vas u čudovište.
Odlazim, prijatelju.
Moram otići u Versailles.
Dragi Valmonte, moj veliki Valmonte,
moj vječni.
Do tada sam bila vidjela Versailles samo na nekoliko blijedih gravura.
Ali morala sam suzdržati emocije.
Vi i vaša teta obećali ste mi sve najgore.
Moja je situacija bila beznadna,
pogoršana mojom ohološću.
Ali nisam se bojala.
Možda sam uživala u svojim posljednjim koracima slobodne žene.
Ali usudila sam se pogledati u oči najvećeg od svih kraljeva.
Vaša Visosti.
Trebala sam otići na vješala, sigurna u svoju vječnost.
A muškarac preda mnom bio je samo muškarac,
isti kao svi ostali.
Ondje je bila vaša teta,
u zlokobnoj ulozi koja joj nije nimalo pristajala.
Ona me naučila da nikada ne otvaram srce.
Bez nje ne bih bila to što jesam.
Na tom veličanstvenom balu uljeza
savršeno sam se uklopila.
I odjenula sam, možda posljednji put,
svoj kostim markize de Merteuil,
žene zaljubljene u velikog ratnika u službi kraljevstva
i njegov utjecaj preko Atlantika.
Gospođo, prepoznajem u vama vrline koje su mi posebno drage.
Hrabrost, bez koje se nikada ne biste usudili doći ovdje,
u Versailles.
Strast,
tu grubu silu,
koja, usmjerena u službu pravednog i plemenitog cilja,
vibrira toliko da nadahnuje i razotkriva i najtužnije duše.
I napokon...
I nadasve...
U vama vidim najgraciozniju vrlinu.
Iskrenost.
Hvala što ste mi došli,
gđo markizo, Isabelle de Merteuil.
Ljubavi, želim ti pisati da sam u tom trenutku
znala da sam postala ključna kraljevstvu,
da sam sačuvala titulu uvjerivši kralja
da me učini ravnopravnom svojim ministrima, instrumentom njegove volje.
Ali ono što sam vidjela u očima tog muškarca,
kralja milošću Božjom,
izgledalo mi je puno poznatije.
Princ ili rob,
svi su muškarci isti po pitanju želje.
Sutradan mi je jedan sluga objasnio,
iznimno surovo i precizno,
kakvu bih ulogu trebala dobiti.
Kao prva kurtizana Njegove Visosti,
morat ću naučiti sve o njemu:
njegove male navike, kao i velike apetite.
Kralju više neće biti dosadno.
Ljubavi,
uvijek iznova razmišljam o noći koju smo proveli zajedno.
Ljubavi, voljela bih ti pisati i koliko mi nedostaješ.
Ali reći ću ti i ponoviti,
u ovim pismima koja više ne možeš čitati,
da sam se zaklela na potpunu iskrenost.
A iskreno, tvoje me smrt ispunjava koliko me i proždire.
Tako me nikada nećeš izdati.
Ljubavi,
od nas dvoje, ja sam bila zlobnija
i to mi odgovara,
jer mi daje potrebnu snagu da preživim.
Zauvijek bez milosti.
I zauvijek neprobojna.
MEDIATRANSLATIONS