CSÁBÍTÁS 1. ÉVAD 6. RÉSZ
Szabad!
Találkoztam egy kedves ifjúval.
Örömmel látom, hogy vigyáz a csodás életerejére.
Megkapta a levelem?
- Igen. - Holnap Versailles-ba megyek.
Királyi audienciára a maga ügyében.
Az imádott Gercourt-jával?
Az csak színjáték volt.
Gercourt és Castellet már bebiztosították a király döntését.
Megfosztják magát a rangjától és a vagyonától.
Nos, ha az utolsó felvonást előre ismerjük,
a darab bizonyára középszerű lesz.
Még ha a meglepetés tanú és mesteri áruló szerepe
ígéretesnek is tűnik.
Isabelle, segíteni akarok magának. Tessék!
Pénz? Hát idáig korcsosult a mi gyönyörű barátságunk?
Meg kell bíznia bennem.
Mielőbb utazzon Londonba!
- Miért nem? - Mert Versailles-ba megyek.
- Lehetetlen. - Meg kell védenem magam.
Eddig nem esett abba hibába, hogy alábecsül engem.
- Hát továbbra se tegye! - Utazzon Londonba még ma!
Van egy drága barátom, aki...
"Lady Isabelle."
Ebből új életet kezdhet ott.
Mikor fizessem vissza?
Soha.
Maga szabad.
Köszönöm!
Madame!
Farkaséhes vagyok.
Madame de Volanges van itt.
- Érkezett vele egy végrehajtó is. - Nagyszerű. Kísérje be őket!
De... nem kérték, hogy fogadja őket.
Jó napot!
Asszonyom!
Nem akartam megzavarni a vacsoráját.
Márkiné. Ha kérhetem.
- Maga mit csinál? - Leltárt ír.
Tudja, mennyire szerettem a fivérem.
Mintha e falakról az ő finom lelke tükröződne vissza.
Megérti, hogy nem hagyhatom, hogy kifossza ezt a házat,
mielőtt elhagyja örökre.
Merteuil márkiné vagyok, és Merteuil márkinéként is halok meg.
Szajhaként fog meghalni.
Úgy, ahogy született, és ahogy mindig is élt.
Hogy tudta drága gyermekemet, a kis Cécile-t a bűvkörébe vonni?
Gercourt gróf közbenjárt a mi jó királyunknál,
hogy helyreállhasson a rend.
Maga igazából sosem volt Merteuil márki felesége.
Csupán kihasználta egy öregember kedvességét
és túlontúl nagy szívét.
A fivére egy kéjsóvár öregember volt. A szemében csak egy darab hús voltam.
A házasságunk törvényes volt,
így ebben a kastélyban az utolsó éjjeliedény is engem illet.
Maga őrült.
Folytassa!
Asszonyom!
Búcsúzni jöttem.
Hallottam, hogy Versailles-ba utazik.
Búcsúzni jött, és hogy pát szót váltson Cécile-lel?
Cécile nincs sem az anyjával, sem a márkinéval,
aki nem hajlandó fogadni.
Ha tudja, hol van, könyörgök...
Sajnos...
Sajnálom,
de nem segíthetek.
Én ezt nem értem.
Azt mondták, Merteuil márkiné bajban van.
Segítettem volna neki,
de ő más utat választott.
És ez akárcsak magában,
bennem is keserű szájízt hagyott.
Azt hittem, ő az enyém.
Isabelle azon dühös fajhoz tartozik,
aki nem hal meg, amíg nem öl.
Az arcát mintha melankólia fátyolozná.
Menjen, fiatalember!
Távozzon!
Asszonyom, megtiltom.
- Megtiltja nekem? - Igen, megtiltom.
Megtiltom, hogy ne úgy csodálja magát, ahogy én csodálom.
Nézzen tükörbe!
Azt a nőt ott...
tán megbánásra teremtették?
Ha Cécile hallaná magát ily kötetlenül beszélni,
bizonyára büszke lenne.
Bocsásson meg!
- Asszonyom, ön valóban... - Elég!
Bocsásson meg!
- Cécile-re gondolok... - Ő nincs itt!
Tudja, hol van?
Mindent tudok az unokaöcsém életéről.
Távozzon!
Fogasson be! Elmegyek.
Igenis, asszonyom.
Kedves vikomtom, sürgősen látnom kellett.
Jöjjön velem Versailles-ba!
Vikomt!
Remélem, megbocsát, de nem bírtam megállni, hogy ne lássam önt.
Kedves vikomtom, hogy érzi magát?
A helyzetem rendkívül komoly.
Tönkretettek, megaláztak, összetörtek.
Drága vikomtom!
Az életem az ön kezében van.
Könyörgök, jöjjön velem Versailles-ba!
Csak az ön jelenlétében adnak szót nekem.
- Jó napot, Cécile! - Asszonyom!
Volt egy szörnyű beszélgetésem a nagynénjével.
Tudom.
De igaza van: egyedül semmit sem tehetek Versailles-ban.
Menjünk együtt!
Elveszíthetem a rangom és a vagyonom.
Inkább meghalok, mint hogy elképzeljem koldusként.
Akkor segít nekem?
Könyörögjek a királynak a saját és a legdrágább barátném életéért?
A hírnevem árán nem.
Nem teszem meg.
Ön férfi, vikomt és ékesszóló.
Bizonyára meggyőzi a királyt.
Nem.
Szerencsém, hogy férfi és vikomt vagyok,
és öccse drága nénémnek, aki angyalként vigyáz rám.
Engem megkímélnek.
De az ön helyzete kényesebb, elismerem.
Szeretnék segíteni.
De hogyan?
Ismerem önt, vikomtom.
Hagyjon fel a játszadozással, és árulja el, mit akar!
Mindent.
Magát.
A kezét.
Ironikus, de így van.
Az Egyház vált meg minket,
pontosabban a bíboros barátom, aki semmit sem tud megtagadni tőlem.
Ha ő újra összead minket, az első frigyünk érvényét veszti.
És még a király sem tehetne semmit.
Hadd ne térdeljek le, hogy megkérjem a kezét!
Hisz nagyon jól tudja, hogy már az enyém.
A házassággal újra önnek adnám magam.
Méltó befejezése lenne a történetünknek,
amit máris elkezdtem papírra vetni.
Érdekelne a véleménye.
Ez tehát az ön verziója?
Hozzámenne a férfihoz, akit tökéletesnek és fenségesnek lát?
A hősnője gyönyörrel és szégyennel teljes szerelemmel ég?
Kissé szépítettem.
Az irodalomnak ki kell hangsúlyoznia az élet dolgait,
hogy átélhetőbbek legyenek.
Vigyázzon!
Valmont!
Danceny lovag, ne tegye!
A kérlelését hallva, csak még inkább le akarom lőni őt.
Kérem a fegyvert!
Danceny lovag!
Nem tudom, mi szerepe volt a balsorsomban...
Rajtam kell elégtételt vennie.
Én rendeztem úgy, hogy Cécile befejezze a tanulmányait.
Most már szabad nő.
Nincs miért szégyenkeznie.
Főleg nem egy ilyen bolond előtt.
Lőjön!
Rajta, lőjön le!
Lőjön!
Isabelle!
- Kérem a pisztolyt! - Nem, kisasszony!
Cécile, szeretem magát.
Ez minden, amim van.
Először azt gondoltam,
olyannak kell elfogadnom, amilyen, és nem olyannak, amilyennek álmodtam.
Ha nem birtoklom, hanem társa leszek, és szeretem, ahogy csak tudom,
ha nem tartozom senkihez, és ebben örömöm lelem,
és megtanulok én is szabad lenni,
akkor talán egy kicsit maga is szeretne.
De nem.
Nem, kisasszony.
Az eszem azt súgja, gondolkodjak így,
de a testem azt ordítja, hogy a szerelmem igazi.
Egészséges.
És gyönyörű.
De akkor miért érzem ily egyedül és elveszettnek magam?
Lovagom!
És ha Dancenynek van igaza?
Annak a bolondnak?
Az a bolond most épp a szerelmével van.
Ennyire fél?
Mitől?
Maga nem figyel rám!
Jöjjön!
Ez az életem.
És magának adom.
Átadom az összes álarcomat.
- És most? - Olvassa el őket, kérem!
Nincsenek titkaim.
Magára hagyom. Nem kell kapkodnia.
Azt kéri, higgyem el, hogy más ember lett?
Elcsábítottam a legbefolyásosabb férfiak nejeit.
Már ezért is ezerszer megölhettek volna.
Meglepi a vakmerőségem?
Látja,
maga bolonddá tett engem.
Már akkor ezt a szerepet választotta, amikor találkoztunk.
Nem lát különbséget aközött, aki akkor voltam,
és akivé azóta tett engem?
Most mit csinál?
Megolvasztom a szívét.
Még nem késő.
Önnek is el kell hinnie, hogy meg tudok változni.
Maradjon éjszakára!
Jöjjön hozzám!
Igen.
Cécile!
Minden rendben?
Mi történt maga és Valmont közt?
Elárulja nekem?
Kérem!
Ne hazudjon! Az igazat akarom.
Hányszor hált együtt vele?
Hányszor?
Kedves néném!
A játék a végéhez közelít,
és én leszek a győztes.
Ma este Isabelle eljön hozzám,
és holnap a feleségem lesz.
Nincs más választása.
Isabelle veszített.
De ez kellett ahhoz, hogy boldogok legyünk,
megmentsük őt,
és végre kimondhassam, amit oly sokáig visszatartottam:
szeretem őt.
Megint nekem jut a gonosz szerepe.
Miről beszél?
Az a levél.
Azt a nagynénjének írta, vagy inkább nekem?
Hogy bebiztosítsa a frigyet, amely egyúttal
és mindenek felett
a legtökéletesebb diadala lesz?
Tudta, hogy eljövök.
Tudta, hogy szükségem lesz önre.
Készült a végső csapásra, ami teljességgel észszerű.
Szörnyeteget csináltam magából.
Elhagyom, barátom.
Versailles-ba kell mennem.
Drága Valmont-om! Nagy Valmont-om!
Örökkévalóm!
Eddig csak néhány halovány metszeten láttam Versailles-t,
de most nem önthetnek el az érzelmek.
A nagynénjével a legrosszabbat ígérték nekem.
A helyzetem reménytelen volt, a pimaszságom csak tovább rontotta,
de nem féltem.
Talán élveztem az utolsó lépéseimet szabad nőként.
De volt merszem szembenézni a legnagyobb királlyal.
Őfelsége!
A vesztőhelyre mentem, biztos lévén örökkévalóságomban.
De a férfi, maga is csak egy férfi volt,
nem különbözött a többitől.
A nagynénje is ott volt
egy baljós szerepben, ami különösen illett hozzá.
Ő tanított meg rá, hogy sose tárjam ki a szívem.
Nélküle most nem lennék az, aki.
Az imposztorok nagy báljába
tökéletesen beleillettem.
És akkor magamra öltöttem talán utoljára
Merteuil márkiné jelmezét: a nagy harcos szerető feleségéét,
akinek ura a királyságot és annak tengerentúli törekvéseit szolgálta.
Oly erényeket fedezek fel kegyedben, mik kedvesek a szívemnek.
A bátorságot, amely nélkül sosem jött volna el ide,
Versailles-ba.
A szenvedélyt,
azt a nyers erőt,
amely egy igaz és nemes ügy szolgálatába állítva
addig vibrál, míg erőt nem nyer belőle a legszomorúbb lélek is.
És végül,
de nem utolsó sorban,
látom kegyedben a legkiválóbb erényt is:
az őszinteséget.
Köszönöm, hogy eljött hozzám,
Isabelle de Merteuil márkiné!
Szerelmem! Szeretném megírni neked,
hogy abban a pillanatban tudtam, nélkülözhetetlenné váltam.
Megmentettem a rangomat,
amikor megkértem a királyt, tegyen minisztereivel egyenlővé,
és akaratának eszközévé.
De amit a szemében láttam a férfinak,
aki Isten kegyelméből lett király,
ismerős természetűnek tetszett.
Legyen herceg vagy szolga,
minden férfi egyforma, ha vágyakról van szó.
Másnap egy intéző jött hozzám, hogy elmagyarázza
rendkívüli alapossággal és pontossággal
a szerepet, amelyet be kell töltenem.
Őfelsége első kurtizánjaként
mindent tudnom kell róla,
az apró szokásaitól a nagy étvágyáig.
A király többé nem unatkozik.
Szerelmem!
Újra és újra eszembe jut az együtt töltött éjszakánk.
Szerelmem! Azt is szeretném megírni, mennyire hiányzol.
De újra és újra elmondom,
hogy e levelekben, amiket már nem olvashatsz,
teljes őszinteséget fogadtam.
És az igazság az, hogy a halálod kielégít és el is pusztít.
Így hát sosem fogsz elárulni engem.
Szerelmem!
Végül én voltam a gonoszabb kettőnk közül,
és ez nekem megfelel.
Mert ez megadja a túléléshez szükséges erőt.
Örökké könyörtelen.
És örökké kifürkészhetetlen.
Magyar szöveg: Tukora Katinka Iyuno